ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2024 р. 	Справа № 520/16690/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 (суддя Лук`яненко М.О.; м. Харків) по справі № 520/16690/24
за позовом   ОСОБА_1     
до  Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 , в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 №1789/2/7894 від 29.05.2024 про відмову у звільненні з військової служби ОСОБА_1 відповідно до підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий облік і військову службу” в редакції від 04.05.2024;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий облік і військову службу” в редакції від 04.05.2024.
Разом з позовом позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд заборонити вчиняти будь-які дії щодо переміщення ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншого місця служби або до інших військових частин, формувань (об`єднань, з`єднань, підрозділів, органів управління тощо) до моменту набрання законної сили судовим рішенням у цій справі наступним особам: командуванню військової частини НОМЕР_1 ; командуванню військової частини НОМЕР_2 ; всім іншим компетентним особам, які уповноважені вживати заходів щодо переміщення ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, формування (об`єднання, з`єднання, частин, підрозділів, органів управління тощо).
В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначив, що якщо під час розгляду справи, у випадку задоволення позовних вимог, позивача буде переведено до іншої військової частини, яка не підпорядковується відповідачу, виконати рішення суду в частині зобов`язання вчинити дії стане неможливим, оскільки відповідач не буде особою, яке є уповноваженою приймати рішення про звільнення позивача.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у задоволенні заяви - відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що запропонований представником позивача захід забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо переміщення позивача по службі не відповідає порушеному праву позивача, у зв`язку з яким він звернувся до суду та не може бути застосований в силу положень п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України, оскільки вказані дії можуть здійснюватися лише на виконання відповідних наказів.
Позивач не погодився з вказаним судовим рішенням та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 задовольнити. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Позивач вказує, що рішення про відмову у звільненні ОСОБА_1 прийняла ВЧ НОМЕР_1 , а зарахований позивач, відповідно до відомостей зазначених у військовому квитку, до ВЧ НОМЕР_2 . Разом з тим, сторона позивача не може бути впевненою, що надалі позивач буде перебувати у ВЧ НОМЕР_2 або іншій військовій частині, яка підпорядковується відповідачу. Враховуючи специфіку військової служби, позивача може бути переведено до іншої військової частини для проходження служби, яка не підпорядковується ВЧ НОМЕР_1 .
Позивач звертає увагу суду на те, що у випадку задоволення позовних вимог, якщо під час розгляду цієї справи позивача буде переміщено до іншої військової частини, яка не підпорядковується відповідачу, виконання рішення суду в частині зобов`язання вчинення дій стане неможливим.
Зважаючи на викладене, позивач вважає, що існує реальна загроза істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, поновити порушені чи оспорювані права або інтереси позивача, оскільки останній є діючим військовослужбовцем і в подальшому може бути переміщений до іншого місця служби або іншої військової частини. При цьому заборона вчиняти дії щодо переміщення позивача не зупиняє для нього військову службу та не звужує обсяг його обов`язків, які стосуються проходження військової служби.
Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4  ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав. 
Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до положень частини 2 статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За умовами статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Отже, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Подібні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі №826/16911/18, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 26 червня 2019 року у справі №826/13396/18, від 30 вересня 2019 року у справах №420/5553/18, №640/868/19, №1840/3517/18, від 29 січня 2020 року у справі №640/9167/19, від 20 травня 2021 року у справі №640/29749/20 та від  11 січня 2022 року у справі №640/18852/21.
Матеріали справи свідчать, що предметом спору у цій справі є рішення Військової частини НОМЕР_1 №1789/2/7894 від 29.05.2024 про відмову у звільненні з військової служби ОСОБА_1 відповідно до підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий облік і військову службу” в редакції від 04.05.2024.
Разом з тим, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач просить суд заборонити вчиняти будь-які дії щодо переміщення ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншого місця служби або до інших військових частин, формувань (об`єднань, з`єднань, підрозділів, органів управління тощо) до моменту набрання законної сили судовим рішенням у цій справі наступним особам: командуванню військової частини НОМЕР_1 ; командуванню військової частини НОМЕР_2 ; всім іншим компетентним особам, які уповноважені вживати заходів щодо переміщення ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, формування (об`єднання, з`єднання, частин, підрозділів, органів управління тощо).
Враховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що запропонований позивачем захід забезпечення позову шляхом заборони вчиняти вказані вище дії щодо переміщення позивача по службі не відповідає порушеному праву позивача за захистом якого він звернувся до суду та не може бути застосований в силу вищевказаних положень п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України, оскільки вказані дії можуть здійснюватися лише на виконання відповідних наказів. Водночас, позивач не оскаржує у позові дії відповідача щодо переміщення позивача до інших військових частин, військових формувань. Такі рішення не є предметом заявленого спору.
Позивач також не довів належними доказами можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених/оспорюваних прав/ інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, без вжиття заходів забезпечення позову. Доводи заяви зводяться лише до припущень такого ускладнення.
За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 по справі № 520/16690/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова