ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 липня 2024 року 	м.Дніпро	справа № 160/4356/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,   
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі № 160/4356/24 (суддя Лозицька І.О.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
13 лютого 2024 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернуся до суду з позовом, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі-постанова №704) в редакції чинній з 29.01.2020 року при обчисленні період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року включно, ОСОБА_1 , розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме, не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1,14 вказаної постанови;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок грошового забезпечення та доплатити, ОСОБА_1 : за період з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року включно, належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, обчисленого із розміром посадового окладу 6060,00 грн, на місяць та окладу за військовим званням 1600,00 грн. на місяць, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29.01.2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IX на 01.01.2020 року, на відповідні тарифні коефіцієнти; за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, обчисленого із розміром посадового окладу 6530,00 грн. на місяць та окладу за військовим званням 1730,00 грн. на місяць, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29.01.2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IX на 01.01.2021 року, на відповідні тарифні коефіцієнти; за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року включно, належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, обчисленого із розміром посадового окладу 7150,00 грн: на місяць та окладу за військовим званням 1890,00 грн. на місяць, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29.01.2020 року шляхом множення розміру, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IX на 01.01.2022 року, на відповідні тарифні коефіцієнти; за період з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, обчисленого із розміром посадового окладу 7730,00 грн.   на місяць та окладу за військовим званням 2040,00 грн. на місяць, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29.01.2020 року шляхом множення, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-IX, на відповідні тарифні коефіцієнти; за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого із розмірів посадового окладу з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року 6060,00 грн, на місяць, з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року 6530,00 грн. на місяць, з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року 7150,00 грн., з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року 7730,00 грн. та розміру окладу за військове звання з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року 1600,00 грн, на місяць, з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року 1730,00 грн. на місяць, з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року 1890,00 грн. на місяць, з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року 2040,00 грн. на місяць. визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29.01.2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IX на 01.01.2020 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IX (далі-Закон №1082-IX) на 01.01.2021 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IX на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-IX на 01.01.2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
04.03.2024 відповідачем, через систему «Електронний суд», подано до суду першої інстанції заяву про залишення позовної заяви без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 у задоволенні заяви військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Позивачу встановлено п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності цих причин.
На виконання вимог ухвали суду від 07.03.2024 від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду в обґрунтування якої було зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2023 №212, ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 . В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 24.11.2023 №16, ОСОБА_1 було направлено у службове відрядження до Федеративної Республіки Німеччини, де перебував у відрядженні по 18 грудня 2023 року (наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 18.12.2023 року №19). Також, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 22.12.2023 №24, ОСОБА_1 було направлено у відрядження для виконання бойових (спеціальних) завдань та здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення, де перебував до 17 лютого 2024 року включно (наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 17.02.2024 №21). Позивач зазначав, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та залучений до забезпечення відсічі та стримування збройної агресії проти України, збереженні та відновленні її територіальної цілісності. На підставі означеного, заявник просив суд першої інстанції прийняти дану заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня               2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві, на підставі ч.2 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом процесуальних норм, позивач просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог скарги позивач зазначає, що не отримував письмове повідомлення про суми нараховані та виплачені йому при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та 27 жовтня 2023 року звернувся з листом до командування військової частини НОМЕР_1 про надання йому інформації та довідок про здійснення перерахунку та доплати належного йому за 2020 – 2023 роки грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) обчислену шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Вказує, що 24 січня 2024 року він отримав від військової частини НОМЕР_1 відмову у задоволенні його вимог. Тому вважає, що з 24 січня 2024 року у позивача було три місяці на звернення із позовом до суду, а не 23.10.2023 як це зазначає суд в оскарженій ухвалі.
Відповідач своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.
Суд розглядає апеляційну скаргу в порядку письмового провадження, відповідно до статті 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
У справі, що розглядається, позивач 13.01.2024 звернувся до суду з позовом предметом якого, зокрема, є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення та доплатити за період з 29.01.2020 по 23.10.2023.
Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013.
Так, у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні», «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі – Закон № 2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону № 2017-III виключно законами України визначаються, зокрема, величина порогу індексації грошових доходів громадян. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
За приписами статті 2 Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою 233 КЗпП України (у редакції, чинній після змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX), і підстави для його поновлення відсутні.
Так, Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Тобто, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а саме з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Суд, приймаючи рішення, щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, не врахував періоди спірних правовідносин, редакції норм закону, яким регулюються такі спірні відносини, а отже, зробив передчасні висновки, до з`ясування обставин, з якими Закон пов`язує початок відліку строку на звернення з таким позовом.
Отже, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду передчасними.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що є підстави для задоволення апеляційної скарги позивача, оскаржена ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.311, п.п.1,4 ч.1 ст.317, ст.ст.322, 325, 328,329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня              2024 року у справі № 160/4356/24 - скасувати.

Справу № 160/4356/24 направити для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак