Постанова
Іменем України
 
04 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 761/16894/20
провадження № 61-6742 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Пророка В. В.,
суддів:          Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_1 ,
представник позивача
| - | адвокат Гансецький Віталій Володимирович,
відповідач | - | Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
представник відповідача
| - | адвокат Орєхов Артем Володимирович,
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
за касаційною скаргоюАкціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», поданою його представником - адвокатом Орєховим Артемом Володимировичем, на постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року, прийняту колегією суддів у складі Савченка С. І., Ігнатченко Н. В., Мережко М. В., та
 
за касаційною скаргоюАкціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», поданою його представником - адвокатом Орєховим Артемом Володимировичем, й касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Гансецьким Віталієм Володимировичем, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, прийняту колегією суддів у складі Савченка С. І., Ігнатченко Н. В., Мережко М. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.           У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк»), у якому, після уточнення позовних вимог просила: визнати незаконним і скасувати наказ відповідача про її звільнення від 04 травня 2020 року № 207-к (далі - наказ про звільнення); поновити її на посаді керуючої Центральним відділенням АТ «Укрексімбанк» у місті Києві (далі - Відділення); стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 731 717,28 грн та 20 000,00 грн на відшкодування завданої їй моральної шкоди.
 
2.           Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 почала працювати в АТ «Укрексімбанк» з серпня 1996 року. З 01 квітня 2019 року працювала на посаді керуючої Відділенням. А 21 квітня 2020 року вона отримала копію Акта від 15 квітня 2020 року за результатами службового розслідування, проведеного на виконання службового розпорядження Голови правління АТ «Укрексімбанк» від 24 лютого 2020 року № 24-р. Оскільки вона вважає, що цей акт не відповідає дійсним обставинам, є необґрунтованим, а інформація, що в ньому викладена, у більшості випадках, є перекручуванням дійсних обставин, нею були підготовлені та передані відповідачу заперечення та спростування щодо зазначеного акта.
 
3.           Але, попри зазначені заперечення та спростування, Головою Правління АТ «Укрексімбанк» Мецгером Є. В. був підписаний наказ про звільнення, який передбачав її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (у актуальній редакції - КЗпП України).
 
4.           На переконання  ОСОБА_1 наказ про звільнення є незаконним з цілого ряду підстав:
 
4.1.       Цей наказ виданий у день, коли вона відчула себе погано та викликала швидку й знаходилась на ізоляції у зв'язку із ризиком виявлення в неїкоронавірусу SARS-CoV-2, а 05 травня 2020 року пішла на лікарняний, який тривав по 15 травня 2020 року.
 
4.2.       Відповідно до своєї посадової інструкції позивачка безпосередньо не обслуговує грошові та/або товарні цінності, а також, не несе відповідальність за їх збереження, оскільки ані грошові, ані товарні цінності вона не отримувала під звіт та не мала доступу до них та до каси, у якій зберігалися відповідні кошти. Виконання інших обов`язків відповідно до розпорядчих чи нормативних документів відповідача до її відома доведене не було, зокрема обов'язків, на які є посилання у наказі про звільнення.
 
4.3.       Відсутність у керуючого відділенням відповідача обов`язків щодо повної матеріальної відповідальності збереження усіх грошових та матеріальних цінностей також підтверджується відсутністю укладеного між нею та відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність.
 
4.4.       Посилання у наказі про звільнення на Альбом зразків підписів уповноважених осіб Відділення (далі - Альбом зразків підписів), затвердженого службовим розпорядженням АТ «Укрексімбанк» від 15 лютого 2019 року № 27-р., є безпідставним, оскільки це затвердження відбулось ще до призначення її на посаду, з якої вона була звільнена наказом про звільнення.
 
4.5.       Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в актуальній редакції далі - Положення про бухгалтерський облік), передбачає, що до повноважень контролера входить виключно контроль за правильністю оформлення документів та відображення їх в обліку, тобто правильність документального оформлення визначеного переліку банківських операцій. Контролер не спілкується безпосередньо з клієнтом банка та позбавлений можливості встановлювати справжність його підпису. А зважаючи на існування Альбому зразків підписів, безпідставним є висновок у наказі про звільнення, що виключно позивачка мала право підпису контролера на первинних документах.
 
4.6.       посилання в наказі про звільнення на можливі її систематичні неправомірні дії протягом 2017-2020 років не можуть братися до уваги, зважаючи на те, що керуючою Відділенням вона була призначена лише 01 квітня 2019 року.
 
4.7.       Сам наказ про звільнення не містить обґрунтування встановленої в її діях вини.
 
5.           Внаслідок порушення її трудових прав, їй заподіяно моральну шкоду у сумі 20 000,00 грн, оскільки вона була змушена прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, перебувала у стані нервової, психологічної напруги, перенесла хвилювання, госпіталізацію та стаціонарне лікування.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
6.           Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
 
7.           Суд першої інстанції, покладаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 24 січня 2019 року у справі № 214/1031/16-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 404/7283/16-ц, від [18 травня] 2020 року у справі № 661/4664/18, від 14 серпня [2019 року] у справі № 552/4049/16-ц, виходив з того, що пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України не передбачає обов'язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).
 
8.           Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер із наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Водночас під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій з цінностями, іноді зовсім не пов`язаних з  їх безпосереднім обслуговуванням. Отже, у кожному конкретному випадку необхідно докладно ознайомитися з колом обов`язків працівника та з'ясувати зазначене. Обов`язок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.
 
9.           На підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з працівниками, що безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, з якими може бути укладений договір про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність або які незалежно від можливості укладення цього договору зайняті прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей. Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником умисних або необережних дій, що дають роботодавцю підстави для втрати довір'я до нього. Зокрема, як вже було зазначено, це може бути навіть не сам факт недостачі матеріальних цінностей, а порушення працівником правил проведення операцій із ними.
 
10.        Врахувавши зазначений правовий висновок Верховного Суду, проаналізувавши надані докази у справі, чинне законодавство, посадову інструкцію позивачки та коло її трудових обов'язків й відповідальності, внутрішні організаційні документи відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що здійснення позивачкою функцій контролера з правом контрольного підпису на первинних документах, без якого згідно нормативних документів відповідача не можлива видача коштів з каси Відділення, передбачає її належність до кола працівників, які вважаються такими, які безпосередньо обслуговують грошові цінності, а тому можуть бути звільнені на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Також суд першої інстанції встановив, що позивачка не спростувала невідповідність своїх дій, які викликали втрату довір'я до неї відповідача, вимогам законодавства та нормативним документам відповідача, що належним чином довів відповідач.
 
11.        Наявність згоди профспілкового органу на звільнення позивачки не спростована та відповідає вимогам статті 43 КЗпП України.
 
12.        Проаналізувавши законодавство, яке регулює оформлення документів з тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції дійшов висновку, що у день звільнення позивачка ще не перебувала на лікарняному, а також жодним чином не довела своє перебування протягом робочого дня 04 травня 2020 року в ізоляції у зв'язку із запобіганням розповсюдженню коронавірусу SARS-CoV-2, тому відсутнє порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, відповідно до якого таке порушення як звільнення працівника під час перебування його на лікарняному все рівно не є достатньою підставою для його поновлення на роботі - у цьому випадку питання може стояти у зміні дати звільнення.
 
13.        На підставі матеріалів справи суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач здійснив розумні дії у спробі ознайомити позивачку 04 травня 2020 року з наказом про звільнення та ознайомив її з ним у той спосіб, у який це виявилось можливим, враховуючи встановлені дії позивачки 04 травня 2020 року, які вона не спростувала належним чином.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
14.        Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково - скасоване рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року та ухвалене нове судове рішення, яким позов задоволений частково:
 
14.1.    визнаний незаконним та скасований наказ про звільнення;
 
14.2.    вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді керуючого Відділенням;
 
14.3.    вирішено стягнути з АТ «Укрексімбанк» середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 71 139,18 грн;
 
14.4.    в іншій частині позову відмовлено;
 
14.5.    здійснений розподіл судових витрат.
 
15.        Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року частково задоволена заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1 825 905,62 грн (станом на час ухвалення рішення апеляційним судом) - вирішено стягнути з АТ «Укрексімбанк» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 533 060,29 грн, у задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовити.
 
16.        Апеляційний суд виходив з того, що службове розслідування не містить встановлених фактів (висновків) щодо видачі чи отримання коштів з каси безпосередньо позивачкою ОСОБА_1 . Вбачається, що працівники відповідача передавали позивачці як керуючій Відділенням заяви від клієнтів, на яких та ставила відповідні резолюції як контролер, тому це свідчить про те, що позивачка безпосередньо не обслуговувала грошові чи товарні цінності. Також апеляційний суд виходив з того, що посадова інструкція позивачки не містить повноважень щодо безпосереднього обслуговування матеріальних цінностей з боку керуючого Відділенням, зокрема повноважень на отримання коштів під звіт, чи їх видачу клієнтам, безпосередній облік тощо.
 
17.        Апеляційний суд зазначив, що контрольні функції позивачки не є тотожними функціям щодо безпосереднього обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей, або отримання їх під звіт, що підтверджується, на його думку, правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 521/4221/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 752/7994/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 543/690/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 477/428/17. При цьому апеляційний суд послався на конкретні висновки Верховного Суду по суті кожної з цих справ з урахуванням її конкретних обставин.
 
18.        Водночас апеляційний суд вважав посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах: від 24 січня 2019 року у справі № 214/1031/16-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 404/7283/16-ц, від [18 травня] 2020 року у справі № 661/4664/18 та від 14 серпня [2020 року] у справі № 552/4049/16-ц, нерелевантним, оскільки у цих справах встановлені відмінні від цієї справи обставини.
 
19.        Також апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції безпідставно послався на Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 (у актуальній редакції далі - Положення про бухгалтерський облік в банках), та Положення про організацію бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в АТ «Укрексімбанк», затвердженого наказом цього банку від 27 грудня 2018 року № 487 (далі - Положення про бухгалтерський облік АТ «Укрексімбанк»), оскільки ці документи визначають виключно питання організації бухгалтерського обліку і бухгалтерського контролю банківських операцій та містять загальні вимоги (положення) щодо здійснення таких операцій, без визначення осіб, які здійснюють безпосереднє обслуговування матеріальних цінностей.
 
20.        Посилання позивачки ОСОБА_1 на перебування її на лікарняному у момент звільнення безпідставні, оскільки в день звільнення вона не отримувала листка тимчасової непрацездатності. Однак саме звільнення позивачки на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України апеляційний суд вважав незаконним. Відповідачем не доведено у встановленому законом порядку фактів вчинення позивачкою розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень, які не пов`язані з її роботою, що б давало підстави для її звільнення з підстав втрати довір`я, зокрема відсутні вирок суду у відношенні позивачки або постанова про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. За умови доведеності фактів вчинення ОСОБА_1 відповідних порушень це може бути підставою для її звільнення відповідно до інших, передбачених законом підстав, однак не на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
 
21.        Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку про застосування статті 235 КЗпП України.
 
22.        Позивачкою заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 71 139,18 грн, яка обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Ця сума не спростована відповідачем, тому вимоги позивачки у цій частині підлягають задоволенню.
 
23.        Вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн не підлягають задоволенню через недоведеність нанесення їй моральної шкоди.
 
24.        Приймаючи відповідну додаткову постанову, апеляційний суд виходив з того, що він врахував основні позовні вимоги, але не ухвалив рішення щодо доповнених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 15 березня 2021 року у сумі 731 717,28 грн. Врахувавши зауваження відповідача щодо розрахунків середньої заробітної плати позивачки, апеляційний суд дійшов висновку, що загальний розмір середнього заробітку позивачки за період із 05 травня 2020 року по 15 березня 2021 року становить 604 199,47 грн. З урахуванням вже стягнутої судом суми (71 139,18 грн) розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за уточненою вимогою, становить 522 060,29 грн. Стягнення ж відповідного заробітку позивачки за період станом на день прийняття зазначеної постанови апеляційного суду не відповідає умовам законодавства.
 
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
 
25.        Відповідно до наказу АТ «Укрексімбанк» від 12 серпня 1996 року № 262-к позивачка прийнята на роботу до відповідача на посаду економіста 1-ї категорії відділу платіжних карток Управління валютного неторгового обслуговування.
 
26.        Наказом від 30 серпня 2016 року № 672-к позивачка, яка займала посаду заступника начальника Операційного управління, з 02 вересня 2016 року переведена на посаду заступника начальника управління - начальника Центрального відділення АТ «Укрексімбанк» у місті Києві Операційного управління.
 
27.        Згідно із наказом АТ «Укрексімбанк» від 28 грудня 2016 року № 1023-к «Про переведення працівників Операційного управління» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідача ОСОБА_1 переведена з 03 січня 2017 року з посади заступника начальника управління - начальника Центрального відділення АТ «Укрексімбанк» у місті Києві Операційного управління на посаду керівника напряму - начальника Центрального відділення АТ «Укрексімбанк» у місті Києві Операційного управління.
 
28.        Згідно із Альбомом зразків підписів уповноважених осіб Центрального відділення АТ «Укрексімбанк» у місті Києві, затвердженим службовим розпорядженням АТ «Укрексімбанк» від 15 лютого 2019 року № 27-р., позивачці надано право контрольного підпису у первинних документах.
 
29.        Наказом від 27 березня 2019 року № 94-к позивачка з 01 квітня 2019 року переведена на посаду керуючого Центральним відділенням АТ «Укрексімбанк» у місті Києві.
 
30.        01 квітня 2019 року позивачка була ознайомлена із посадовою інструкцією керуючого Центральним відділенням АТ «Укрексімбанк» у місті Києві, затвердженою Головою правління АТ «Укрексімбанк» 29 березня 2019 року (далі - Посадова інструкція).
 
31.        Відповідно до пункту 1.8 Розділу 1 «Загальні положення» Посадової інструкції у своїй діяльності позивачка має керуватись чинним законодавством України, у тому числі Статутом АТ «Укрексімбанк», нормативно-правовими актами Національного банку України (далі - НБУ), а також, розпорядчими та нормативними документами АТ «Укрексімбанк», включаючи ті, що регулюють відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, рішеннями колегіальних органів АТ «Укрексімбанк», цією посадової інструкцією, дорученнями, письмовими та усними вказівками Голови Правління АТ «Укрексімбанк», заступників Голови Правління, членів Правління - заступників Голови Правління та Положенням про Відділення.
 
32.        Згідно із Розділом 2 «Завдання та обов`язки» Посадової інструкції на позивачку покладені, зокрема, наступні завдання та обов`язки: організація та контроль за дотриманням працівниками Відділення вимог чинного законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, Статуту АТ «Укрексімбанк», а також розпорядчих та нормативних документів АТ «Укрексімбанк» (пункт 2.2); усне та письмове інформування Голови Правління АТ «Укрексімбанк» про стан справ у Відділенні (пункт 2.5); надання вказівок працівникам Відділення усіх питань роботи відділення, здійснення контролю за їх виконанням (пункт 2.6); забезпечення повного збереження усіх грошових та матеріальних цінностей, що зберігаються в сховищах і касах Відділення, належна організація касової роботи у Відділенні (пункт 2.10); забезпечення контролю за здійсненням працівниками Відділення ідентифікації, верифікації клієнтів (представників клієнтів), вивчення клієнтів, уточнення/додаткового уточнення інформації про клієнтів (пункт 2.33); забезпечення управління комплаєнс-ризиками, у тому числі ризиками легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, з метою зменшення їх до прийнятного рівня (пункт 2.36); забезпечення недопущення в роботі Відділення порушень банківського законодавства, у тому числі у сфері фінансового моніторингу або здійснення ризикової діяльності (пункт 2.37); виконання функцій операційного ризик-менеджера Відділення шляхом організації роботи Відділення, спрямованої на дотримання передбачених контролів, оперативного реагування на події операційного ризику та їх звітування шляхом направлення до операційного ризик-контролера повідомлень про події операційного ризику (пункт 2.42).
 
33.        Розділом 4 Посадової інструкції встановлена відповідальність керуючого відділенням, який, зокрема, відповідає за: належне виконання завдань та обов`язків, визначених Положенням про Відділення, цією посадовою інструкцією, розпорядчими документами АТ «Укрексімбанк», які стосуються Відділення, письмовими та усними вказівками керівництва АТ «Укрексімбанк» (пункт 4.1.1); наслідки прийнятих ним рішень, у тому числі таких, що виходять за межі його повноважень, які визначені цією посадовою інструкцією, Статутом АТ «Укрексімбанк», нормативними та розпорядчими документами АТ «Укрексімбанк», довіреністю (пункт 4.1.2); недопущення недоліків у його роботі та діяльності Відділення, передусім, які завдають або можуть завдати АТ «Укрексімбанк» матеріальних збитків (пункт 4.1.6); належну організацію роботи з грошового обігу, зі збереження протягом установленого строку оброблених первинних документів, в яких фіксуються факти здійснення всіх операцій Відділення (пункт 4.1.7); забезпечення повного збереження усіх грошових та матеріальних цінностей, що зберігаються в сховищах і касах Відділення, належну організацію касової роботи у Відділенні (пункт 4.1.8); дотримання вимог чинного законодавства України та нормативних документів АТ «Укрексімбанк», у тому числі з питань фінансового моніторингу, запобігання конфлікту інтересів між службовими та приватними інтересами працівників Відділення в процесі їх професійної діяльності, надання банківських та інших послуг Відділенням, а також, здійснення Відділенням іншої діяльності, визначеної статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Антикорупційної програми АТ «Укрексімбанк», зокрема процедур та технічних порядків АТ «Укрексімбанк», що стосуються грошового обігу, касових і неторгових операцій, розрахунків, валютного контролю та валютно-фінансових операцій, вимог нормативних документів НБУ та АТ «Укрексімбанк», у тому числі з питань захисту інформації при роботі із засобами криптографічного захисту інформації (пункт 4.1.12); дотримання особисто та забезпечення дотримання працівниками правил внутрішнього розпорядку (пункт 4.1.17).
 
34.        АТ «Укрексімбанк» звернулося до Київської місцевої прокуратури № 1 із заявою від 03 березня 2020 року № 0021500/5866-20 про вчинення кримінального правопорушення за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191 (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем) та частиною другою статті 366 (службове підроблення) Кримінального кодексу України від 05 квітня 2001 року № 2341-III (у актуальній редакції далі - КК України), за результатами розгляду якої прокуратурою до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 березня 2020 року внесені дані про вчинення кримінального правопорушення за № 42020101010000036 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених зазначеними положеннями КК України.
 
35.        З письмовим пояснень позивачки, наданих відповідачу 09 березня 2020 року, суд взяв до уваги:
 
35.1.    з метою дотримання законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, невиконання або несвоєчасне виконання якого наражає банк на фінансові та репутаційні ризики, Відділенням, яким керувала позивачка, постійно проводиться робота щодо ідентифікації/переідентифікації (уточнення інформації) по клієнтам;
 
35.2.    починаючи з 2014 року, значна частина закритих рахунків клієнтів АТ «Укрексімбанк» з залишками передані на обслуговування до Відділення із закритих філій Аавтономної республіки Крим, Донецька, Луганська, що збільшило проблемну клієнтську базу, а документи по ним відсутні, тому АТ «Укрексімбанк» не має змоги провести ідентифікацію клієнтів через відсутність зв`язку з ними;
 
35.3.    Відділенням постійно вживаються заходи щодо здійснення уточнення/додаткового уточнення інформації про клієнта, у зв`язку із запровадженням у банківській системі номерів рахунків у форматі IBAN та необхідності подальшої міграції карткових рахунків до Б2, а також підготовкою АТ «Укрексімбанк» до комплексної перевірки НБУ в частині виконання банком вимог законодавства з питань фінансового моніторингу;
 
35.4.    у зв`язку з відсутністю у АТ «Укрексімбанк» механізму автоматичного блокування рахунків та інформування клієнтів щодо необхідності уточнення інформації, Відділенням розроблено систему повідомлення клієнтів щодо необхідності  уточнення  інформації  по  ним  шляхом  щомісячного  надсилання смс-інформування, що дало змогу отримати зв`язок з клієнтами для запрошення їх у банк; ініційовано розробку коду блокування рахунків клієнтів в системі WAY 4, що дало змогу блокувати рахунки з можливістю утримання штрафів;
 
35.5.    з 2014 року на адресу АТ «Укрексімбанк» постійно надходять заяви щодо закриття рахунків (у тому числі карткових) від клієнтів, які мешкають на території Автономної республіки Крим, Донецька, Луганська;
 
35.6.    для оперативного обслуговування клієнтів, які зверталися до АТ «Укрексімбанк» і приїздили до міста Києва із вказаних територій, частіше на один день для отримання коштів з карткових рахунків, менеджером завчасно виконувалися необхідні дії в програмному комплексі WAY 4 та готувались відповідні документи на виплату коштів клієнтам. Виплата залишку по закритому картковому рахунку передбачає виконання процедури Clean Out в програмному комплексі WAY 4, під час якої кошти з карткового рахунку списуються та відновленню не підлягають;
 
35.7.    Відділенням постійно проводиться робота з клієнтами щодо закриття недіючих рахунків та перерахування залишків коштів у гривні на рахунки медичних закладів у рамках програми «Разом за життя»;
 
35.8.    зазначені заходи дали змогу знизити ймовірність накладення на АТ «Укрексімбанк» штрафу відповідно до вимог частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», пунктів 62-63 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 26 червня 2015 року № 417;
 
35.9.    з приводу того, що майже по всіх операціях, проведених ОСОБА_2 під логіном ОСОБА_3 , позивачка виступала у якості контролера, вона пояснила тим, що ОСОБА_2 заносила документи їй на підпис.
 
36.        Згідно із Актом від 15 квітня 2020 року за результатами службового розслідування, проведеного на виконання службового розпорядження Голови Правління АТ «Укрексімбанк» від 24 лютого 2020 року № 24-р., затвердженого 27 квітня 2020 року Головою Правління АТ «Укрексімбанк» Мецгером Є. В. (далі - Акт), приводом для проведення цього службового розслідування стала інформація, викладена у службовій записці начальника Управління внутрішньої безпеки та охорони ОСОБА_4 від 20 лютого 2020 року № 0021500/20-74. Відповідно до цієї інформації 13 лютого 2020 року у Відділенні через касу № 2 упродовж 2 хвилин були проведені 10 операцій з видачі готівки (іноземної валюти: долари США, Євро) 10 клієнтам АТ «Укрексімбанк», карткові рахунки яких закриті.
 
37.        Також в Акті зазначено, що:
 
37.1.    під час перегляду відеозаписів системи відео-спостереження встановлено, що в зазначений час каса з клієнтами не працювала. У зв`язку з цим були опитані старший касир ОСОБА_5 , яка пояснила що документи на проведення операцій (заяви на видачу готівки) їй передала головний економіст-аналітик Операційного управління ОСОБА_2 , якій вона й передала кошти: 446,13 Євро та 2 407,67 доларів США. Крім того,  ОСОБА_5 пояснила, що вказані операції проводилися з відома ОСОБА_1 ;
 
37.2.    під час розмови з ОСОБА_1 було встановлено, що вона дійсно давала вказівки підпорядкованим їй працівникам знімати залишки по закритих карткових рахунках клієнтів. З її слів, це робилося у зв`язку з великою кількістю закритих карткових рахунків, які неможливо було інтегрувати у систему АБС «Б2». Більшість цих рахунків належала мешканцям Автономної республіки Крим, Луганської та Донецької областей, на них обліковувалися незначні залишки, тривалий час їх власники до банку не зверталися з метою їх отримання, а працівники банку не могли з ними зв`язатися. Отримана таким чином готівка, зі слів ОСОБА_1 , розподілялася на погашення заборгованості по карткових рахунках (овердрафти), з власниками яких також було втрачено зв`язок, на благодійність (допомога онкохворим дітям), на видачу готівки клієнтам АТ «Укрексімбанк», які через певний проміжок часу після проведення таких операцій все-таки зверталися до банку з метою отримання залишків по рахунках;
 
37.3.    чітко пояснити з якого часу працівниками Відділення проводились такі операції та на яку суму ОСОБА_1 не змогла. Також ОСОБА_1 не змогла надати жодних документів, які б підтвердили її слова з приводу використання (спрямування) знятих із закритих карткових рахунків готівкових коштів;
 
37.4.    зі слів ОСОБА_1 , керівництву АТ «Укрексімбанк» про проведення таких операцій вона не повідомляла, згоди чи вказівок на їх проведення ні від кого не отримувала;
 
37.5.    під час попередньої перевірки встановлено, що упродовж 2019 року за аналогічної схеми (зняття залишків з закритих карткових рахунків клієнтів) через каси АТ «Укрексімбанк» у місті Києві видано готівки у різних валютах в еквіваленті понад 2 000 000,00 грн;
 
37.6.    проведене службове розслідування стосовно працівників Відділення, у тому числі щодо ОСОБА_1 . Встановлено, що протягом 2017-2020 років, працівниками Відділення, у тому числі ОСОБА_1 , проведені 982 видаткові касові операції по виплаті грошових коштів з закритих карткових рахунків різних фізичних осіб через касу Відділення, ініційовані без відома клієнтів та без їх присутності, без проведення обов`язкової процедури повторної ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів, уточнення інформації про клієнтів. Також встановлено, що інформація з переліком клієнтів, які протягом значного періоду часу не проходили повторну ідентифікацію, надходила до Відділення від Управління фінансового моніторингу службовими записками, адресованими керуючому Відділенням, а у відповідь, Відділення звітувало про проведену роботу щодо направлення клієнтам смс-інформування по ряду рахунків та закриття ряду рахунків;
 
37.7.    за   результатами   аналізу   заяв   про   видачу   грошових   коштів   за   2017-2020 роки встановлені касири, які проводили дані операції. Проведений візуальний огляд підписів на деяких з цих заяв вказує на те, що у низці випадків підписи за клієнтів проставлялися, ймовірно, однією кульковою ручкою однією особою, імітуючи підпис клієнта (здебільшого використовуючи перші букви прізвищ та імен клієнтів). Контролером за проведеними операціями була ОСОБА_1 . Також відповідно до пояснень працівників Відділення з`ясовано, що проведення зазначених видаткових касових операцій без клієнтів та передача грошових коштів здійснювалася з відома ОСОБА_1 та за її підписом на відповідних документах як контролера;
 
37.8.    пояснення керуючого Відділенням Очеретної О. В. від 09 квітня 2020 року, зокрема, в частині виконання нормативних документів АТ «Укрексімбанк», під час здійснення списання коштів з рахунків клієнтів АТ «Укрексімбанк» (з видачею готівки) не відповідають дійсності, оскільки нормативні документи АТ «Укрексімбанк» не передбачають можливість здійснення операцій по видачі готівки з рахунків клієнтів банку без відома таких клієнтів та без їх присутності;
 
38.        За результатами службового розслідування встановлено, що працівниками АТ «Укрексімбанк», до складу яких входить і позивачка, було допущене порушення вимог (положень) чинного законодавства України, нормативних документів АТ «Укрексімбанк» та посадових обов`язків, що полягали у здійсненні операцій з видачі готівкових коштів через касу з банківських рахунків клієнтів АТ «Укрексімбанк», ініційованих без відома клієнтів та без їх присутності, без їх належної ідентифікації, верифікації та без уточнення їх даних. Зокрема, здійснювалися операції із закриття карткових рахунків та зняття залишків коштів з цих рахунків з порушенням вимог чинного законодавства України і нормативних документів АТ «Укрексімбанк» та без згоди клієнтів на проведення таких операцій. Позивачка порушила: 1) свою посадову інструкцію, затверджену 03 січня 2017 року, а саме наступні її положення - пункти 2.2.1-2.2.3, 2.2.6, 2.2.8, 2.2.12, 2.2.22, 4.1.1-4.1.3, 4.1.7, 4.1.9; 2) Посадову інструкцію, а саме наступні її положення - пункти 2.2, 2.6, 2.13, 2.33, 2.36, 2.37, 2.42, 4.1.1-4.1.3, 4.1.6, 4.1.7, 4.1.12, 4.1.15.
 
39.        Відповідно до пояснень (заперечень) ОСОБА_1 від 27 квітня 2020 року щодо Акта вона вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам.
 
40.        Профспілковий комітет Первинної профспілкової організації АТ «Укрексімбанк» у місті Києві за результатами розгляду звернення адміністрації банку стосовно розірвання трудового договору з позивачкою надав згоду на її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, що підтверджується витягом з протоколу від 04 травня 2020 року № 11-20.
 
41.        Наказом Голови правління АТ «Укрексімбанк» Мецгера Є. В. від 04 травня 2020 року № 207-К про звільнення ОСОБА_1 04 травня 2020 року звільнена з посади керуючої Центральним відділенням «Укрексімбанк» у місті Києві на підставі пункту 2 (винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) частини першої статті 41 КЗпП України. Зокрема у цьому наказі зазначено, що позивачкою, яка безпосередньо обслуговує грошові цінності, у порушення вимог чинного законодавства України, нормативних документів відповідача та своєї посадової інструкції вчинені дії, що призвели до видачі з каси відділення відповідача коштів його клієнтів особам, які не були власниками відповідних рахунків і не мали повноважень на їх отримання (чим не забезпечено збереження грошових цінностей у касі відділення), що створює підстави для втрати довір`я відповідача до позивачки.
 
42.        Підставою видання зазначеного наказу стали: Акт від 15 квітня 2020 року за результатами службового розслідування, проведеного на виконання службового розпорядження Голови Правління АТ «Укрексімбанк» від 24 лютого 2020 року № 24-р., затвердженого Головою Правління АТ «Укрексімбанк» 27 квітня 2020 року; пояснювальна записка від 09 березня 2020року; пояснення (заперечення) ОСОБА_1 від 27 квітня 2020 року щодо Акта; згода виборного органу Первинної профспілкової організації АТ «Укрексімбанк» (протокол від 04 травня 2020 року № 11-20).
 
43.        Актом від 04 травня 2020 року «Про неможливість ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення від 04.05.2020 № 207-к та отримання трудової книжки», складеного уповноваженими працівниками АТ «Укрексімбанк», зокрема підтверджується, що протягом робочого дня 04 травня 2020 року керуючу Відділенням Очеретну О. В. після невдалих спроб дозвонитися їй на стаціонарний робочий телефон засобами мобільного зв`язку було запрошено в будівлю АТ «Укрексімбанк» для ознайомлення з наказом по звільнення та отримання трудової книжки. Однак вона відмовилась прийти, мотивуючи це тим, що вона хвора і в той момент перебувала у лікаря. Після цієї розмови був здійснений вихід в приміщення Відділення на вулиці Німецька, 5, кабінет 106 (робоче місце позивачки) з метою ознайомлення її з наказом про звільнення. Цей кабінет був зачинений. За даними електронної системи контролю доступу перетину периметру офісного приміщення АТ «Укрексімбанк» позивачка покинула територію банку 04 травня 2020 року о 17 годині 41-й хвилині. У зв`язку з цим копію наказу про звільнення їй направлено поштовим відправленням - листом від 05 травня 2020 року № 0001200/10476-20.
 
44.        На підтвердження факту звернення 04 травня 2020 року до лікаря (виклик швидкої допомоги) позивачка надала суду копію висновку лікаря медичного центру «Добробут» від 04 травня 2020 року, що не містить підпису лікаря, який склав цей висновок, а з самого цього висновку лікаря взагалі не зрозуміло яка інформація там міститься, оскільки він написаний нерозбірливим почерком. Також не надано доказів того, що після огляду позивачки 04 травня 2020 року лікарем медичного центру «Добробут» їй був виданий документ, що засвідчує її тимчасову непрацездатність.
 
45.        Водночас позивачкою не надані жодні докази перебування її в самоізоляції 04 травня 2020 року.
 
46.        Листок непрацездатності Серії АДШ № 735930, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Шевченківського району 05 травня 2020 року, підтверджує, що позивачка звільнена від роботи з 05 травня 2020 року по 15 травня 2020 року (включно).
 
47.        Відповідно до пунктів 3.8 та 3.10 Витягу з Положення про бухгалтерський облік АТ «Укрексімбанк»у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, зазначаються номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операцій, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера. Первинні документи, що складаються у паперовій/електронній формі, повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; найменування банку від імені якого складено документ; зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.
 
48.        Відповідно до пункту 2.3.4 витягу із додатку Програми ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів «Знай свого клієнта» АТ «Укрексімбанк» (у редакції, затвердженій наказом АТ «Укрексімбанк» від 15 листопада 2019 року № 390 з наступними змінами, далі - Програма ідентифікації клієнтів) до функціональних обов`язків працівників Головного банку/філій банку щодо ідентифікації, верифікації та вивчення клієнта відносяться, в процесі подальшого обслуговування рахунку клієнта - уточнення інформації (відомостей) про клієнта (представника клієнта/особи, яка має право розпорядження рахунками клієнта) після відкриття рахунку в залежності від встановленого рівня ризику проведення клієнтом операцій з легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму. Проведення поглибленої перевірки клієнта у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації, на підставі якої здійснювалась ідентифікація, верифікація та/або вивчення клієнта. У разі ненадання таких документів/відомостей клієнтом або умисного подання клієнтом неправдивих відомостей про себе, працівники структурних підрозділів АТ «Укрексімбанк» відмовляють в здійсненні обслуговування.
 
49.        Згідно із пунктом 6.5.4. Програми ідентифікації клієнтів для клієнтів, які не підтримують ділових (договірних) відносин з банком або не здійснюють подальших разових фінансових операцій на значну суму (у разі наявності попередньої разової фінансової операції на значну суму) протягом останніх шести місяців банк проводить уточнення/додаткове уточнення інформації про клієнтів не пізніше дня їх наступного звернення до банку та/або до моменту ініціювання ними проведення фінансових операцій до закінчення наступних строків: не рідше одного разу на рік, якщо ризик проведення клієнтом фінансових операцій з легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму оцінюється банком як високий; не рідше одного разу на два роки, якщо ризик проведення клієнтом фінансових операцій з легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму оцінюється банком як середній; для інших клієнтів строк уточнення інформації не повинен перевищувати трьох років. Банк зобов`язаний здійснити верифікацію клієнта (представника клієнта) під час подання банку паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), у разі досягнення клієнтом (представником клієнта) 25- і 45-річного віку, а також у разі обміну документа або отримання інших документів у передбачених законодавством випадках.
 
50.        Відповідно до пункту 1.3 витягу із Технічного порядку обліку розрахунків при випуску платіжних карток та операцій з їх застосуванням, затвердженого наказом Відкритого акціонерного товариства «Укрексімбанк» від 24 березня 2003 року № 159 (з наступними змінами далі - Технічний порядок обліку розрахунків), списання коштів з карткових рахунків фізичних осіб здійснюється лише згідно заяви клієнта (Додаток № 2) як на їх власний поточний/депозитний рахунок або поточний рахунок іншої особи (згідно чинного законодавства України), так і з видачею готівкою через касу банку (в разі неможливості скористатись карткою, а саме: закінчення терміну дії картки, пошкодження картки, вилучення картки банкоматом тощо).
 
51.        Згідно із пунктом 1.7 Технічного порядок обліку розрахунків при наданні клієнтом заяви щодо закриття карткового рахунку менеджером клієнта здійснюється технічне закриття рахунку в системі WAY4, а саме: в систему вноситься дата закриття рахунку згідно договору та картковому контракту присвоюється статус «призупинення авторизації». Водночас видача залишку по картковому рахунку фізичної особи проводиться тільки в її присутності в банку.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
52.        У липні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Укрексімбанк», подана його представником - адвокатом Орєховим А. В., на постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року, у якій АТ «Укрексімбанк» просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити без змін рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року.
 
53.        У серпні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Укрексімбанк», подана його представником - адвокатом Орєховим А. В., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, у якій АТ «Укрексімбанк» просить скасувати цю додаткову постанову апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
 
54.        У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником - адвокатом Гансецьким В. В., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, у якій вона просить скасувати цю додаткову постанову апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 533 060,29 грн та ухвалити у цій частини нове судове рішення, яким стягнути з АТ «Укрексімбанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 825 905,62 грн.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
55.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2022 року після усунення недоліків касаційної скарги АТ «Укрексімбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року відкрите касаційне провадження у справі, частково задоволене клопотання АТ «Укрексімбанк» про зупинення дії та виконання постанови Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року - до закінчення касаційного провадження у справі зупинене виконання цієї постанови Київського апеляційного суду в частині стягнення з АТ «Укрексімбанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 71 139,18 грн, у задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.
 
56.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2022 року відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укрексімбанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, частково задоволене клопотання АТ «Укрексімбанк» про зупинення дії та виконання додаткової постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року - до закінчення касаційного провадження у справі зупинене виконання цієї додаткової постанови Київського апеляційного суду в частині стягнення з АТ «Укрексімбанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 533 060,29 грн, у задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.
 
57.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2022 року відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року.
 
58.        25 січня 2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку із відрядженням судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І. до Вищої ради правосуддя справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у  складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.
 
59.        17 червня 2024 року на підставі розпорядження Верховного Суду № 827/0/226-24 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ситнік О. М.
 
60.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 19 червня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про самовідвід судді Пророка В. В.
 
61.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2024 року справа призначена до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.
 
62.        28 серпня 2024 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ситнік О. М.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
(1) Доводи АТ «Укрексімбанк»
 
63.        З урахуванням змісту касаційної скарги АТ «Укрексімбанк» оскаржує відповідну постанову апеляційного суду на підставі пунктів 1, 2, 3 та 4 (пункт 1 частини третьої статті 411) частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у актуальній редакції далі - ЦПК України).
 
64.        Відповідач вважає, що апеляційний суд безпідставно посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 521/4221/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 752/7994/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 543/690/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 477/428/17, оскільки правовідносини не є подібними із цією справою - у всіх наведених справах працівники обіймали посади керівників чи бухгалтерів підприємств, які не є банківськими установами, а тому мають іншу специфіку роботи з матеріальними цінностями. Водночас відповідач вважає помилковим висновок апеляційного суду про неможливість застосувати у цій справі зазначений вище правовий висновок Верховного Суду, викладений саме у постановах від 24 березня 2020 року у справі № 404/7283/16-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 552/4049/16-ц.
 
65.        Також відповідач вказує на те, що апеляційний суд безпідставно не застосував правовий висновок Верховного Суду щодо проведення банківських операцій при виконанні особами своїх посадових обов'язків та трактування терміну «безпосереднє обслуговування цінностей», викладений у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 161/20882/18, від 04 квітня 2022 року у справі № 219/11748/20, від 02 червня 2021 року у справі № 585/2261/19, від 01 липня 2020 року у справі № 761/20940/19.
 
66.        Оскільки відповідач у касаційній скарзі посилається у контексті пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України на необхідність відступити від правового висновку саме Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 752/7994/17, але одночасно у цій же касаційній скарзі доводить, що апеляційний суд взагалі безпідставно застосував цей висновок у цій справі, оскільки правовідносини цих справ не є подібними, Верховний Суд не може взяти до уваги цей аргумент відповідача, оскільки він протирічить доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (дивитись, наприклад, постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17). З цієї ж самої підстави Верховний Суд не може взяти до уваги аргументи відповідача у контексті пунктів 3 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
67.        Якщо відповідач посилається на те, що суд першої інстанції вірно застосував правові висновки Верховного Суду, зокрема викладені у постановах від 24 березня 2020 року у справі № 404/7283/16-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 552/4049/16-ц, щодо звільнення позивачки на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України та наводить у своїй касаційній скарзі інші правові висновки Верховного Суду, які доводять помилку апеляційного суду та підтверджують правильність висновку суду першої інстанції, то тоді відповідач протирічить сам собі, вказуючи на те, що Верховний Суд не має правового висновку щодо застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, який би дозволив вирішити цей спір. Крім того, правовий висновок Верховного Суду носить загальний характер (формує загальні принципи) та стосується застосування норм права, а не є легітимізацією бачення сторони спору, наприклад, характеру відповідальності окремо взятої категорії своїх працівників відповідно до їх конкретних посадових обов'язків чи їх специфічної комбінації, які, до речі, в подальшому можуть змінюватися. Правовий висновок Верховного Суду покликаний визначити загальні принципи застосування певної норми права, на підставі яких суд може оцінити, наприклад, будь-яку комбінацію посадових обов'язків працівника з точки зору правозастосування, незалежно від її змін та характеру. Такі правові висновки щодо пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України Верховним Судом зроблені, про що зазначає й сам відповідач у своїй касаційній скарзі.
 
68.        Частина третя статті 411 ЦПК України прямо передбачає, що її підтвердження є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, оскільки через порушення процесуальних норм неможливе встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Тому посилаючись на цю норму та вимагаючи залишення Верховним Судом у силі рішення суду першої інстанції на підставі того тлумачення обставин справи, яке вважає за правильне саме відповідач, наводячи його у касаційній скарзі, він сам собі протирічить, намагаючись свою незгоду з правовою оцінкою обставин справи апеляційним судом обґрунтувати пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
69.        Згідно із доповненням до касаційної скарги, направленим Верховному Суду в межах строків, передбачених частиною першою статті 398 ЦПК України, та отриманим Верховним Судом 03 серпня 2022 року, відповідач вказує на те, що апеляційний суд, вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 71 139,18 грн, не врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-419 цс 16, з приводу розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що призвело до неправильного розрахунку середньоденної заробітної плати позивачки, яка за правильними розрахунками має становити 3 257,14 грн. Разом з тим, Верховний Суд бере до уваги, що відповідно до змісту оскаржуваної додаткової постанови апеляційного суду апеляційний суд врахував зазначене та виправив відповідну помилку розрахунків середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивачки, яку вирішив стягнути з відповідача.
 
70.        Відповідно до частини першої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. Відповідач поза строком на касаційне оскарження, намагаючись нівелювати частину першу статті 398 ЦПК України посиланням на загальні умови статті 43 ЦПК України (право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду) без врахування особливостей касаційного перегляду справ, встановлених ЦПК України, надіслав Верховному Суду додаткові пояснення до касаційної скарги, які за своєю фактичною суттю є її доповненням, які Верховний Суд отримав у жовтні 2022 року. Враховуючи це, Верховний Суд не бере до уваги ці додаткові пояснення та вирішує справу за наявними матеріалами справи.
 
71.        З урахуванням змісту касаційної скарги АТ «Укрексімбанк» оскаржує зазначену додаткову постанову апеляційного суду на підставі пунктів 1 та 4 (частина третя статті 411) частини другої статті 389 ЦПК України.
 
72.        Відповідач вважає, що оскільки відсутня окрема ухвала суду щодо уточнення позовних вимог позивачки у частині суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то додаткова постанова апеляційного суду не відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 707/2307/16-ц, від 20 грудня 2019 року та від 23 березня 2020 року у справі № 240/6150/18, від 17 червня 2020 року у справі № 904/12170/16, від 19 листопада 2020 року у справі № 910/3233/18, від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17.
 
73.        Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України на свою ухвалу від 30 червня 2022 року у справі № 301/1310/16-ц. Також пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України за своєю суттю передбачає наведення у касаційній скарзі саме правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права. Тому якщо особа вдається до прямого цитування змісту відповідної постанови Верховного Суду (що має відбуватись у розумний спосіб з точки зору обсягів такого цитування, які вкладаються у поняття узагальненого правового висновку, а не є технічним відтворенням змісту постанови у касаційній скарзі), то вона має наводити виключно ті постанови Верховного Суду, які містять повністю ці цитування. В іншому випадку таке посилання не є коректним та Верховним Судом до уваги не приймається. Отже, якщо інші постанови Верховного Суду мають лише аналогічні правові висновки, а не ідентичні, то про це має бути належним чином зазначено у касаційній скарзі з уточненням у чому конкретно вони аналогічні, оскільки касаційна скарга має відповідати загальним правилам логічного викладення аргументів, які не викликають у Верховного Суду необхідність вдаватись до тлумачення того, на що саме та в яких обсягах посилається особа у її касаційній скарзі. Саме тому Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача на свої постанови від 22 червня 2022 року у справі № 461/484/18 та від 12 січня 2021 року у справі № 1540/4122/18, від 27 червня 2018 року у справі № 756/4441/17, від 23 травня 2018 року у справі № 757/32383/15-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 759/21372/19-ц, від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20.
 
74.        Оскільки у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року, яким загалом відмовлено у задоволенні позову позивачки, а не у певній його частині, прямо зазначено, що позивачка до закриття підготовчого судового засідання у справі збільшила обсяг своїх позовних вимог у частині стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - починаючи з 04 травня 2020 року по день ухвалення судом рішення, яка станом на 15 березня 2021 року становить 731 717,28 грн, а апеляційний суд приймав оскаржувані постанови виключно в межах цієї суми та відхилив вимоги позивачки про наступне збільшення цієї суми, то Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду щодо принципу диспозитивності у цивільному судочинстві, викладений у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 та від 25 травня 2022 року у справі № 509/1963/17, який нібито порушив апеляційний суд, розглядаючи вимогу позивачки про стягнення 1 825 905,62 грн.
 
75.        Також відповідач вважає, що апеляційний суд у оскаржуваній додатковій постанові допустив помилковий розрахунок середньомісячного числа робочих днів, що не відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19.
 
76.        Верховний Суд не бере до уваги аргументи касаційної скарги на відповідну додаткову постанову апеляційного суду, якими аргументується застосування частини третьої статті 411 ЦПК України, з підстав зазначених вище щодо аналогічних аргументів застосування цієї статті, які містяться у касаційній скарзі на оскаржувану постанову апеляційного суду. Крім того, відповідач не вказав, які саме докази не дослідив апеляційний суд, які його клопотання відхилив з цього питання, які недопустимі докази прийняв до уваги тощо.
 
77.        У своєму відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідач зазначив, що, на його думку, правовідносини цієї справи та справи № 755/12623/19, на правовий висновок Верховного Суду у якій посилається позивачка, не є подібними, тому ця касаційна скарга є необґрунтованою.
 
(2) Доводи ОСОБА_1 .
 
78.        З урахуванням змісту касаційної скарги ОСОБА_1 оскаржує зазначену додаткову постанову апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
79.        Зокрема, ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване судове рішення не враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, який, на її думку, визначає строк, за який стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
80.        Верховний Суд не бере до уваги доводи, які не обґрунтовані умовами касаційного оскарження судових рішень, визначеними статтею 389 ЦПК України.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
81.        Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
 
82.        Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
 
83.        Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України).
 
84.        Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність визначені статтями 76-80 ЦПК України.
 
85.        Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
86.        При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
87.        Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення (пункт 1 частини першої статті 270 ЦПК України).
 
88.        Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частини друга та третя статті 270 ЦПК України).
 
89.        Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
 
90.        Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).
 
91.        Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1); 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2); 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3); 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України (згідно із пунктом 4).
 
92.        Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).
 
93.        Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
94.        Згідно із частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
95.        Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість та розумність.
 
96.        За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (частини перша-третя статті 1066 ЦПК України).
 
97.        Крім підстав, передбачених статтею 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).
 
98.        Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга цієї статті).
 
99.        У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою статті 235 КЗпП України (згідно із частиною третьою статті 235 КЗпП України).
 
100.     Банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків (абзац четвертий частини першої статті 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (в актуальній редакції далі - Закон про банки).
 
101.     Банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб (абзац п`ятнадцятий частини першої статті 2 Закону про банки).
 
102.     Банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність (абзац сімнадцятий частини першої статті 2 Закону про банки).
 
103.     Розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи (абзац п`ятдесят четвертий частини першої статті 2 Закону про банки).
 
104.     Стаття 6 Закону про банки присвячена організаційно-правовій формі банку та з неї випливає, що діяльність банку регулюють спеціальні закони, які мають пріоритет над законами, які регулюють загальну господарську (підприємницьку) діяльність.
 
105.     Згідно із частиною другою статті 19 Закону про банки юридична особа, яка має намір здійснювати банківську діяльність, для отримання банківської ліцензії подає НБУ разом із заявою про видачу банківської ліцензії певний перелік документів. Серед цих документів, зокрема мають бути: 1) відомості за формою, визначеною НБУ, що дають змогу зробити висновок, у тому числі про наявність організаційної структури та відповідних спеціалістів, необхідних для забезпечення надання банківських та інших фінансових послуг (абзац п`ятий пункту 5); 2) копії внутрішніх положень банку, що регламентують надання банківських та інших фінансових послуг, визначають порядок здійснення внутрішнього контролю та процедуру управління ризиками (пункт 6).
 
106.     Банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України у разі його відповідності вимогам щодо відкриття відокремлених підрозділів, встановленим нормативно-правовими актами НБУ. Банк зобов`язаний повідомити НБУ про відкриття відокремленого підрозділу (відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону про банки).
 
107.     Частина четверта статті 23 Закону про банки передбачає, що у повідомленні про відкриття відокремленого підрозділу, що здійснюватиме діяльність від його імені, банк зобов`язаний зазначити, зокрема підтвердження відповідності відокремленого підрозділу вимогам, встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ, у тому числі щодо приміщення, обладнання відокремленого підрозділу банку і професійної придатності та ділової репутації керівників відокремленого підрозділу.
 
108.     НБУ має право прийняти рішення про припинення здійснення відокремленим підрозділом банку операцій на користь або за дорученням клієнтів, якщо інформація про відкриття банком свого відокремленого підрозділу містить неправдиві відомості чи діяльність такого відокремленого підрозділу не відповідає вимогам Закону про банки та нормативно-правовим актам НБУ (згідно із частиною шостою статті 23 Закону про банки).
 
109.     Частина п`ята статті 37 Закону про банки, зокрема передбачає, що система внутрішнього контролю банку для забезпечення ефективності її функціонування повинна включати контроль керівництва за дотриманням законодавства України та внутрішніх процедур банку, процедури внутрішнього контролю.
 
110.     Відповідно до частин першої та другої статті 51 Закону про банки для здійснення банківської діяльності банки, зокрема, відкривають та ведуть банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті. Банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами НБУ.
 
111.     Переказ коштів (переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою (відповідно до пункту 1.24 статті 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у актуальній редакції далі - Закон про переказ коштів).
 
112.     Платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів (пункт 1.32 статті 1 Закону про переказ коштів).
 
113.     Розрахунково-касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, у тому числі у вигляді електронного документа, укладеного між ними, які пов`язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами (пункт 1.37 статті 1 Закону про переказ коштів).
 
114.     Ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом (пункт 20.1 статті 20 Закону про переказ коштів).
 
115.     Частина третя статті 6 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» прямо передбачає, що бухгалтерський облік банківської діяльності має спеціальне регулювання, оскільки вказує, що порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється НБУ відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.
 
116.     Ідентифікація та верифікація клієнтів банків передбачена, зокрема Законом України від 06 грудня 2019 року № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
 
117.     Банк зобов`язаний уточнювати інформацію щодо ідентифікації та вивчення клієнта: 1) не рідше одного разу на рік, якщо ризик проведення клієнтом фінансових операцій з легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму оцінюється банком як високий; 2) не рідше одного разу на два роки, якщо ризик проведення клієнтом фінансових операцій з легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму оцінюється банком як середній. Для інших клієнтів строк уточнення інформації не повинен перевищувати трьох років (пункт 62 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 26 червня 2015 року № 417 (в актуальній редакції далі - Положення про фінмоніторинг банків).
 
118.     Абзац восьмий пункту 63 Положення про фінмоніторинг банків передбачає, що для клієнтів, які не підтримують ділових (договірних) відносин з банком або не здійснюють подальших разових фінансових операцій на значну суму (у разі наявності попередньої разової фінансової операції на значну суму) протягом останніх шести місяців до закінчення строків, передбачених цим положенням, банк проводить уточнення/додаткове уточнення інформації про клієнтів не пізніше дня їх наступного звернення до банку та/або до моменту ініціювання ними проведення фінансових операцій.
 
119.     Операція банку - дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку (підпункт 11 пункту 3 Положення про бухгалтерський облік в банках).
 
120.     Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію (підпункт 12 пункту 3 Положення про бухгалтерський облік в банках).
 
121.     Національний банк України розробляє та затверджує нормативно-правові акти щодо організації та ведення бухгалтерського обліку в банках. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій (відповідно до пунктів 4 та 5 Положення про бухгалтерський облік в банках).
 
122.     Згідно зі пунктом 6 Положення про бухгалтерський облік в банках банк зобов`язаний, зокрема забезпечити дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку та виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю (підпункти 3 та 4).
 
123.     Операції банку виконують відповідальні виконавці, яким надане право оформляти та підписувати документи за визначеними операціями або, зокрема, контролювати правильність оформлення документів та відображення їх в обліку (підпункт 1 пункту 7 Положення про бухгалтерський облік в банках).
 
124.     Відповідно до пунктів 8 та 9 Положення про бухгалтерський облік в банках повноваження та відповідальність працівників банку щодо виконання ними функціональних обов`язків визначаються внутрішніми документами банку та посадовими інструкціями. Право на підписання документів працівникам банку та право контрольного підпису за операціями, що підлягають додатковому контролю, визначаються внутрішніми розпорядчими документами банку.
 
125.     Банк самостійно визначає перелік операцій, що підлягають додатковому бухгалтерському контролю, а також перелік посадових осіб, яким надане право виконувати контрольні функції для забезпечення належного контролю за операціями (пункт 10 Положення про бухгалтерський облік в банках).
 
126.     Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банку та банку в національній валюті України визначаються нормативно-правовими актами НБУ, що регламентують порядок проведення безготівкових розрахунків і міжбанківського переказу коштів в Україні. Документи для здійснення валютних операцій мають оформлятися відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами НБУ. Документи на отримання та видачу готівкових коштів мають оформлятися відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами НБУ щодо організації касової роботи в банках (згідно із пунктами 18, 20, 21 Положення про бухгалтерський облік в банках).
 
127.     Головний бухгалтер має право вимагати від відокремлених підрозділів банку: 1) забезпечення організації бухгалтерського обліку і бухгалтерського контролю; 2) подання необхідних документів щодо оформлення операцій; 3) дотримання встановленого порядку прийняття, оприбуткування, зберігання і витрачання грошових коштів, матеріальних та інших цінностей. Головний бухгалтер має право вимагати від будь-якого підрозділу банку надання пояснень, а за потреби й безпосередньо втручатися в його робочі процедури, якщо отримані дані викликають сумнів (пункт 27 Положення про бухгалтерський облік в банках).
 
128.     Відповідно до підпунктів 5 та 6 пункту 51 Положення про бухгалтерський облік в банках первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати, зокрема такі обов`язкові реквізити: посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.
 
129.     Згідно із пунктом 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року № 22, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за № 377/8976, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
 
130.     Відповідно до пункту 13 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 25 вересня 2018 року № 103 (у актуальній редакції далі - Інструкція про касові операції банку), банк (філія, відділення) під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема своєчасне відображення касових операцій у бухгалтерському обліку, належний внутрішній контроль за касовими операціями (підпункт 6); ідентифікацію і верифікацію клієнтів (представників клієнтів), вивчення клієнтів, визначення ризиків клієнтів та здійснення їх оцінки, оцінку репутації клієнтів відповідно до вимог законодавства України (підпункт 10).
 
131.     Керівник банку (філії, відділення), а також відповідальні особи сховища в разі незабезпечення схоронності цінностей в касі банку несуть відповідальність згідно із законами України (пункт 19 Інструкції про касові операції банку).
 
132.     Банк (філія, відділення) перед видачею готівки/банківських металів у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек, заява про приймання/видачу банківських металів) перевіряє: 1) повноту заповнення реквізитів на документі; 2) наявність власноручних підписів відповідальних осіб банку (філії, відділення), яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам або наявність кваліфікованих електронних підписів відповідальних працівників банку (філії, відділення)/електронної печатки банку (якщо наявність електронної печатки передбачена технологією, визначеною банком), їх відповідність вимогам законодавства України та внутрішнім положенням (інструкціям) про організацію роботи щодо здійснення касових операцій банком; 3) належність пред`явленого документа - отримувача: серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України, найменування органу, що його видав, і дата видачі паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладання правочинів) [для нерезидентів - номер (та за наявності - серія) паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, громадянство]; 4) відповідність оформлення довіреності на отримання готівки/банківських металів вимогам законодавства України - у разі отримання готівки/банківських металів за довіреністю; 5) наявність власноручного підпису або електронного підпису отримувача/електронної печатки отримувача (якщо наявність електронної печатки отримувача передбачена технологією, визначеною банком під час оформлення видаткових касових документів) (пункт 143 Інструкції про касові операції банку).
 
133.     Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 25, 27, 32) щодо критерію подібності правовідносин, зокрема в контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин (суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів). Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
 
134.     У справах № 752/7994/17, № 543/690/16-ц, № 521/4221/16 та № 477/428/17, на які апеляційний суд послався як на джерело нібито правового висновку про те, що звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе лише тих осіб, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності (зайняті їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), а контрольні функції працівника не передбачають цього, працівники дійсно обіймали посади керівників чи бухгалтерів підприємств, які не є банківськими установами, а тому мають іншу специфіку роботи з матеріальними цінностями. Водночас застосовуваність правових висновків Верховного Суду залежить від того, на скільки вони обумовлені, наприклад у даному випадку, специфікою тієї чи іншої посади. Також варто враховувати, що правові висновки з приводу застосування норми права та правові висновки касаційного перегляду конкретних судових рішень на підставі встановлених обставин та доказів конкретної судової справи є різними поняттями.
 
135.     Відповідно до вищезазначених норм права здійснення банківської діяльності має свої особливості, у тому числі з точки зору встановлення та реалізації внутрішніх процедур організації банківської діяльності, зокрема обслуговування рахунків клієнтів. За умови належного дотримання загальних вимог законодавства щодо банківської діяльності у цьому питанні банк наділений певною долею самостійності щодо визначення особливостей такої організації своєї діяльності, яка включає формування необхідних процедур та правил здійснення тих чи інших операцій (наприклад, проведення операцій з матеріальними цінностями). Законодавством передбачений певний рівень їх контрольованості та моніторингу. Також банк наділений правом самостійно формувати розподілення трудових обов'язків серед своїх працівників, якими забезпечується реалізація цих правил та процедур. До окремих категорій таких працівників законодавством висуваються додаткові вимоги. Також бухгалтери банків мають свої особливості здійснення відповідної діяльності, які не тотожні трудовим обов'язкам позивачки. Відповідачі-роботодавці, які фігурують у справах № 752/7994/17, № 543/690/16-ц, № 521/4221/16, № 477/428/17 специфіки банківської діяльності не мають.
 
136.     У справах № 752/7994/17, № 521/4221/16 та № 477/428/17 Верховний Суд у питанні оцінки застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України виходив зі схожого правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 201 року у справі № 6-104цс14 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16. Цей правовий висновок узагальнено зводиться до наступного.
 
137.     Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. При цьому це не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).
 
138.     Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.
 
139.     У справі № 752/7994/17 Верховний Суд вказав, що особи, які не виконують вищезазначені трудові функції, але здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, тільки через виконання останніх функцій автоматично не можуть вважатись такими, на яких може розповсюджуватись умова звільнення, передбачена пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Тобто відповідні загальні трудові функції самі по собі не можуть бути підставою для такого звільнення, якщо їх конкретний обсяг, досліджений судом з урахуванням зазначених вище критеріїв, не дає підстав вважати їх працівниками, які обслуговують грошові, товарні або культурні цінності.
 
140.     Отже, застосування цього правового висновку передбачає вивчення судом специфіки конкретних трудових обов'язків певного працівника та не передбачає узагальнене застосування на підставі, наприклад, назв посад та уявлення про розповсюджене коло трудових обов'язків, які можуть бути притаманні ним. Водночас застосування цього правового висновку як такого не обумовлене специфікою конкретних трудових обов'язків певного працівника. Від цієї специфіки залежать саме висновки суду, зроблені у відповідності до зазначеного правового висновку.
 
141.     При цьому Верховний Суд України у відповідних постановах зазначав, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт. З цим погодився Верховний Суд. Але у цьому висновку йдеться про основне коло таких осіб, а не про виключне їх коло. Тому відсутні будь-які підстави для обмежуючого тлумачення цього висновку, що Верховний Суд і не робив у відповідних постановах, але фактично зробив апеляційний суд у справі, що розглядається.
 
142.     У значно скороченому вигляді аналогічний правовий висновок зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 543/690/16-ц.
 
143.     По суті правовий висновок Верховного Суду, на який послався суд першої інстанції у цій справі, є таким самим (постанови Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 552/4049/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 661/4664/18) або подальшим розвитком вищезазначеного правового висновку Верховного Суд та, насправді, не протирічить йому, про що буде зазначено далі.
 
144.     Водночас у справах № 521/4221/16 та № 752/7994/17 Верховний Суд скасував оскаржувані судові рішення та направив справу на новий розгляд, вказавши, що суди попередніх інстанцій не врахували зазначений висновок та не здійснили саме належне вивчення кола конкретних трудових обов'язків позивача з метою встановлення законних підстав застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. А у справі № 477/428/17 Верховний Суд залишив без змін оскаржувані судові рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки у справі належним чином був встановлений факт безпосереднього обслуговування матеріальних цінностей позивачкою у справі № 477/428/17, яка отримувала грошові кошти під звіт. У справі ж № 543/690/16-ц Верховний Суд передав справу на новий розгляд через необхідність додаткового вивчення обставин справи з метою встановлення правильного формулювання підстави звільнення головного бухгалтера комунального підприємства, оскільки не знайшов підстав вважати її конкретні трудові обов'язки, встановлені судами попередніх інстанцій саме у справі № 543/690/16-ц, такими, що дають підстави для звільнення за пунктом 2 частини другої статті 41 КЗпП України.
 
145.     Апеляційний суд безпосередньо у мотивувальній частині оскаржуваної постанови, описавши встановлені судами попередніх інстанцій обмежені трудові обов'язки осіб у справах № 752/7994/17, № 543/690/16-ц, № 521/4221/16, тотожність яких чи навіть співставність яких з трудовими обов'язками позивачки у цій справі жодним чином не аргументовані, дійшов висновку про те, що сам факт наявності контрольних функцій керівника Відділення не дають підстав для її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. При цьому апеляційний суд також не врахував, що зазначені висновки судів у відповідних справах саме по конкретним трудовим обов'язкам позивачів у цих справах за своєю суттю є висновками по суті кожного конкретного судового спору, а не правовим висновком щодо застосування норми права. У зв'язку з чим апеляційний суд у зазначеному контексті послався на постанову Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 477/428/17 є незрозумілим, враховуючи, що Верховний Суд у жодній із зазначених справ не робив правового висновку про застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України виключно до осіб, які отримують кошти під звіт.
 
146.     У постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 404/7283/16-ц, на яку посилався суд першої інстанції, був зазначений додатковий аспект вище описаного правового висновку. Цей аспект зводиться до того, що звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України не вимагає наявності оформленого договору про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність як обов'язкової умови такого звільнення. Тобто відсутність такого договору автоматично та безумовно не виключає можливість відповідного звільнення. Питання має вирішуватись, в першу чергу, виходячи з суті робочих обов'язків конкретного працівника - чи він може вважатись таким, який зайнятий прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей. Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником умисних або необережних дій, що дають роботодавцю підстави для втрати довір`я до нього. Зокрема, це може бути порушення працівником правил проведення операцій із матеріальними цінностями, а не лише сам факт недостачі останніх.
 
147.     У своїй постанові від 24 січня 2019 року у справі № 214/1031/16-ц Верховний Суд доповнив відповідний правовий висновок вказівкою на те, що під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. При цьому Верховний Суд повторив ключову складову цього правового висновку - для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Цей самий правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 585/2261/19, яка виснує, що хоча наявність договору про матеріальну відповідальність або вказівка законодавства на необхідність укладення такого договору з певним працівником й має значення для питання звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, але комплексно має враховуватись весь дійсний обсяг трудових обов'язків конкретного працівника.
 
148.     У постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 161/20882/18 та від 04 квітня 2022 року у справі № 219/11748/20, на які посилається відповідач у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, міститься той самий правовий висновок щодо застосування норми права, який не має жодних додаткових аспектів. А от у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 761/20940/19 встановлений уточнений критерій оцінки виконання працівником своїх трудових обов'язків, на підставі якого, з урахуванням усього обсягу його відповідних трудових обов'язків, такий працівник може бути віднесений до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності - підписання, у тому числі разом з іншими відповідальними особами, документів щодо приймання і видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів, які без такого підпису не є дійсними та виключають можливість операції з матеріальними цінностями та коштами.
 
149.     Специфіка банківської діяльності не виключає застосування зазначеного правового висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України зі всіма вказаними уточненнями. Як вже було зазначено, застосування цього правового висновку як такого не обумовлене специфікою конкретних трудових обов'язків певного працівника. Від цієї специфіки залежать саме висновки суду, зроблені у відповідності до цього правового висновку.
 
150.     Встановленими судами обставинами справи підтверджується, що позивачка була обізнана про усі відповідні операції з рахунками клієнтів та їх готівковими коштами, вони не відбувались без її контролю та перевірки. Суд першої інстанції встановив, що ці операції не відповідають як законодавству так і внутрішнім організаційним процедурам відповідача, хоча забезпечення та перевірка такої відповідності є одним з основних трудових обов'язків позивачки, зокрема передбачених Посадовою інструкцією, покликаним забезпечити дотримання правил проведення операцій із матеріальними цінностями, встановлених відповідачем відповідно до вимог законодавства. Також, як встановив суд першої інстанції, у тому числі з урахуванням зокрема Положення про бухгалтерський облік АТ «Укрексімбанк», цей обов'язок позивачки передбачає не лише формальну перевірку первинних документів, наприклад, на наявність необхідних даних у ньому, а й перевірку та контроль за достовірністю цих даних. Жоден з учасників спору це належним чином не спростував, апеляційний суд також протилежного не встановлював. А позивачка не довела, що відповідні операції відбувались у спосіб, який об`єктивно позбавляв її можливості їх належної перевірки та контролю.
 
151.     Суд першої інстанції аргументував на підставі аналізу яких трудових обов'язків позивачки дійшов висновку, що вона безпосередній учасник проведення операцій з матеріальними цінностями, від якої, у тому числі, залежить їх дотримання, а тому у даному конкретному випадку це не функція обліку, а функція забезпечення через контроль дотримання правил проведення операцій з матеріальними цінностями банку. Тобто суд першої інстанції не робив своїх висновків лише на тій підставі, що позивачка є керівником Відділення та наділена управлінськими функціями керівника. Суд першої інстанції у дотримання вище зазначеного правового висновку Верховного Суду саме дослідив особливості трудових повноважень позивачки, встановив, що без її участі (зокрема підпису, який підтверджує перевірку дотримання відповідних правил відповідача) проведення операцій з матеріальними цінностями не можливе, що така її діяльність носить відповідальний та підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Фактично реалізацією останнього й стало зазначене службове розслідування відповідача.
 
152.     Враховуючи зазначене, аргументи касаційної скарги відповідача у контексті пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України знайшли своє часткове підтвердження. Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 (законність і обґрунтованість судового рішення) ЦПК України, оскільки вона ігнорує реальний аналіз обсягу службових обов'язків позивачки та їх реалізацію у контексті вимог законодавства, внутрішніх документів відповідача, та зводиться до формального узагальненого сприйняття її посади, яка не передбачає можливість звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, що не відповідає вище зазначеному правовому висновку Верховного Суду.
 
153.     Попри те, що деякі посилання суду першої інстанції на редакції правових документів та дати ухвалення постанов Верховного Суду є формально помилковими (за датами редакцій, які б мали застосовуватись відповідно до дат подій та встановлених обставин справи), відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України це не може бути підставою для скасування відповідного рішення суду першої інстанції, оскільки суть правових положень, на які покладався суд першої інстанції, або коректність правової оцінки обставин справи від цього не постраждали та не зазнали викривлень, не призвели до помилкових висновків по суті спору.
 
154.     Отже, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі зазначене рішення суду першої інстанції у цій справі.
 
155.     Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine), заява № 4909/04, пункт 58).
 
156.     Верховний Суд вже неодноразово вказував на те, що додаткове судове рішення є невід'ємною складовою основного судового рішення (дивитись, наприклад, постанови Верховного Суду від 20 грудня 2019 року та від 23 березня 2020 року у справі № 240/6150/18, від 17 червня 2020 року у справі № 904/12170/16, від 19 листопада 2020 року у справі № 910/3233/18 тощо).
 
157.     Оскільки Верховний Суд вже навів аргументи для скасування основної оскаржуваної постанови, а її скасування означає скасування додаткової оскаржуваної постанови, незалежно від інших доводів учасників спору, Верховний Суд, з урахуванням наведеної практики ЄСПЛ, з точки зору процесуальної економії не надає окремої оцінки доводам касаційних скарг щодо підстав скасування оскаржуваної додаткової постанови апеляційного суду. При цьому відповідно до положень ЦПК України Верховний Суд не наділений процесуальними повноваженнями ухвалювати нове додаткове рішення у справі за апеляційний суд, а відтак розглядати відповідні заяви, адресовані апеляційному суду.
 
(2) Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
(2.1) Щодо суті касаційних скарг
 
158.     Відповідно до частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3); скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 4).
 
159.     Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 ЦПК України межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України).
 
160.     На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи, висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність: задовольнити касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк» на зазначену постанову апеляційного суду та часткового задовільнити касаційні скарги відповідача та ОСОБА_1 на відповідну додаткову постанову апеляційного суд - скасувати оскаржувані постанови апеляційного суду, залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року.
 
(2.2) Щодо судових витрат
 
161.     Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
162.     Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).
 
163.     Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
164.     Позивачка звільнена від сплати судового збору під час розгляду цієї справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».
 
165.     В касаційній скарзі АТ «Укрексімбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року міститься клопотання про здійснення судом розподілу судових витрат. Учасники справи не заявляли до відшкодування інші судові витрати, доказів на їх підтвердження Верховному Суду не надавали.
 
166.     Сторони спору не несли судові витрати у вигляді сплати судового збору за розгляд апеляційним судом заяви ОСОБА_1 про ухвалення відповідного додаткового рішення у цій справі.
 
167.     Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року апеляційний суд вирішив стягнути з АТ «Укрексімбанк» на користь держави судовий збір у сумі 711,39 грн, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору.
 
168.     Враховуючи, що АТ «Укрексімбанк» не надало Верховному Суду доказів сплати зазначеної суми, стягнутої апеляційним судом на користь держави, Верховний Суд за результатами касаційного перегляду цієї постанови апеляційного суду не має підстав для стягнення відшкодування цієї суми з держави на користь АТ «Укрексімбанк».
 
169.     Згідно із платіжним дорученням від 26 липня 2022 року № 742135 АТ «Укрексімбанк» сплатило судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року у сумі 13 013,00 грн.
 
170.     Отже, за результатами касаційного перегляду постанови Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року з урахуванням частини сьомої статті 141 ЦПК України АТ «Укрексімбанк» має право на компенсацію судових витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року у сумі 13 013,00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України,

 

 
ПОСТАНОВИВ:
 
1. Задовольнити касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року.
 
2. Частково задовольнити касаційні скарги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року.
 
3. Скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року.
 
4. Залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року.
 
5. Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 00032112) зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у сумі 13 013,00 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                    В. В. Пророк

                                                                                                                      А. І. Грушицький

                                                                                                                      І. В. Литвиненко

                                                                                                                      Є. В. Петров

                                                                                                                      О. М. Ситнік