ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
11 вересня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 347/721/22
провадження № 61-12631св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року у складі судді Крилюк М. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду                         від 18 липня 2023 року у складі колегії суддів Луганської В. М., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6 , про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки, скасування державної реєстрації.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що між нею та ОСОБА_2 ,         ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 24 липня 2017 року укладено договір позики на суму 61 468 дол. США, що підтверджується складеною і підписаною відповідачами розпискою, в якій вони зобов`язувалися у солідарному порядку повернути кошти у розмірі 61 468 дол. США до 26 січня 2019 року.                         У встановлений строк відповідачі взятих на себе зобов`язань не виконали, кошти ОСОБА_1 не повернули.
У вересні 2019 року позивачка звернулась до суду з позовом до одного з боржників - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 серпня                2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року (справа № 347/1779/19), стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 61 468 дол. США. 
На виконання вказаного рішення 29 жовтня 2020 року було відкрите виконавче провадження, після чого  ОСОБА_1 стало відомо що будинковолодіння, яке належить ОСОБА_2 , перебуває в іпотеці АТ «ОТП Банк». Оскільки вказане судове рішення не було виконане, нею подано позов до решти боржників - ОСОБА_3 ,                    ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних, справа перебуває на розгляді в суді першої інстанції (справа № 347/193/22).
Позивачка зазначила, що 25 червня 2019 року між нею та ОСОБА_2 ,                        ОСОБА_3 укладено інший договір позики на суму 5 250 дол. США, яку вони                   в солідарному порядку зобов`язалися повернути до 25 серпня 2019 року, про що власноручно написали розписку, однак взяті на себе зобов`язання не виконали та гроші не повернули, у зв`язку з чим вона була змушена також звернутися до суду. 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року (справа № 347/2063/20) задоволено її позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу. Стягнено у солідарному порядку із відповідачів заборгованість у розмірі 5 250 дол. США.
Позивачка вказувала, що зазначені кошти відповідачі мали використати на будівництво будинку, в який вони мали переїхати жити і продати будинок, який був їхнім місцем реєстрації/проживання і об`єктом туристичного бізнесу. Новобудова і житловий будинок розташовані поруч за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
07 жовтня 2019 року ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок загальною площею 134,8 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка перебувала у її власності з 27 квітня 2009 року.
Під час виконавчого провадження щодо стягнення боргу  ОСОБА_1 стало відомо, що у липні 2020 року ОСОБА_3 подарувала вказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, своїй невістці ОСОБА_4 , яка у свою чергу 19 березня 2021 року подарувала це майно своїй матері - ОСОБА_5 . 
Позивачка зазначала, що відповідачі переїхали жити у новобудову, де і проживають натепер. Доказом того що вони проживають у новобудові за адресою: АДРЕСА_1 , і більше не проживають за місцем реєстрації у житловому будинку на АДРЕСА_1 , є акт державного виконавця, складений 26 жовтня 2021 року, де вказано, що у будинку на АДРЕСА_1 , були виявлені тільки три кондиціонери та одна праска, меблів чи речей побутового вжитку, які можуть свідчити про проживання там людей, у будинку не виявлено.
Відповідно до довідки з державного реєстру ОСОБА_2 є власником 1/5 частки житлового будинку, де проживають його батьки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість цього майна відповідно до висновку незалежної оцінки станом                     на 23 лютого 2022 року становить 541 060 грн.
Враховуючи, що житловий будинок, власником якого є ОСОБА_2 , перебуває в іпотеці АТ «ОТП Банк», боржники не мають майна, яке б компенсувало повну суму їхнього боргу, оспорювана новобудова була відчужена після пред`явлення позову про стягнення заборгованості на підставі договору дарування близьким родичам, а боржники проживають у відчуженому будинку, позивачка вважає, що усі правочини, що вчинялися для відчуження житлового будинку, на який можна було звернути стягнення для погашення заборгованості, є фіктивними та вчиненими виключно для уникнення боржниками повернення позичених ними коштів та відповідальності за їх неповернення.
Позивачка зазначила, що під час розгляду справи № 347/1779/19 судом вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , в межах ціни позову 61 468 дол. США боргу, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1 518 874,28 грн. 
Проте у липні 2020 року дружина боржника ОСОБА_3 відчужила належні їй житловий будинок та земельну ділянку під час дії арешту нерухомого майна. Вказане нерухоме майно було набуте під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. 
Боржник ОСОБА_2 , знаючи про накладення судом арешту на все його нерухоме майно та надаючи згоду на відчуження належної йому частки нерухомого майна на користь невістки ОСОБА_4 , діяв недобросовісно, метою таких дій було уникнення сплати боргових зобов`язань.
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: 
- визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку загальною площею 134,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між                  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між                       ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку загальною площею 134,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між             ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;
- визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладеного між                   ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня           2023 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини з приводу укладених договорів позики та неповернення позивачці ОСОБА_1 позичених грошових коштів. 
Суд встановив, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду з позовами про стягнення з відповідачів боргу, її позовні вимоги були задоволені. Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня               2019 року у справі № 347/1779/19 накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 Будинок, розташований на  АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_2 та перебуває в іпотеці АТ «ОТП Банк». 
На житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, на якій він розташований не було накладено арешт, оскільки ОСОБА_2 не був його власником. 
Власником вказаного будинку є ОСОБА_3 , яка мала право розпорядитися вказаним будинком на власний розсуд, подарувавши його і земельну ділянку, на якій він розташований, ОСОБА_4 у липні 2020 року, яка у свою чергу подарувала вказане майно ОСОБА_5 . 
Суд зазначив, що позивачка, звертаючись до суду, не вказала конкретних підстав для визнання договорів дарування недійсними, твердження позивачки про те, що правочини вчинені під час дії арешту нерухомого майна не знайшли підтвердження. 
Суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 здійснила відчуження майна протягом тривалого часу, що спростовує твердження позивачки про фіктивність правочинів та вчинення їх виключно з метою уникнення боржниками повернення позичених ними коштів та дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що спірні договори укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним чи інші, передбачені нормами чинного законодавства, підстави щодо визнання таких договорів недійсними.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 .
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2023 року                     ОСОБА_6 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 20 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Тонюк М. М. за реєстровим номером 1006.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 20 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області                 Тонюк М. М. за реєстровим номером 1007.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: 
АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 ,  укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 19 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Івано-Франківської області Маркуц У. М. за реєстровим номером 466.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений між 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 19 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Івано-Франківської області             Маркуц У. М. за реєстровим номером 468.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою: 
АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3   мали невиконані грошові зобов`язання за договором позики, а кредитором ОСОБА_1 ініційований судовий спір. 
На момент надання ОСОБА_2 своїй дружині нотаріально посвідченої письмової згоди на відчуження будинку та земельної ділянки відповідач очевидно та поза всяким розумним сумнівом був обізнаний як про факт неповернення ним коштів за договором позики, так і про ініціювання кредитором ОСОБА_1 судової справи щодо повернення боргу, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог. 
Суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_3 на момент відчуження будинку та земельної ділянки мала невиконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 , не могла не знати про ініціювання кредитором ОСОБА_1 судового провадження про повернення боргу до ОСОБА_2 , а тому могла передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог. 
Отже, оспорювані правочини укладені з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто всупереч інтересам позивачки, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з їх власності під час існування у них боргових зобов`язань з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.
Після відчуження житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_3 . ОСОБА_4 остання 19 березня 2021 року подарувала майно ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивачці в цій частині, не врахував, що ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_9 . ОСОБА_9 є однин із боржників за договором позики від 24 липня 2017 року, строк виконання якого сплив 26 січня 2019 року. 
Договори дарування вчинені ОСОБА_4 у період наявності невиконаного грошового зобов`язання за договором позики її чоловіка, нерухоме майно відчужене на підставі безоплатних договорів на користь фізичної особи, яка є близьким родичем, а саме ОСОБА_5 - матері ОСОБА_4 , має ставитися під сумнів у частині їх добросовісності та набувають ознак фраудаторного правочину.
Апеляційний суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладеного 20 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та про визнання недійсним договору дарування житлового будинку і земельної ділянки, укладеного 19 березня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 жовтня                 2023 року стягнено з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь                   ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі                6 367,53 грн з кожного.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2023 року  ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 25 червня 2019 року                        у справі № 910/17792/17, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18;                           у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 191/1169/16-а, від 19 січня 2022 року у справі № 359/861/19. 
Представник заявниці вважає, що у цій справі вона повинна бути залучена як співвідповідач. 
Також представник заявниці вказує про те, що ОСОБА_6 не було повідомлено про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а справа розглянута за її відсутності.
Крім того, заявниця посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання впливу на права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, під час порушення порядку залучення до розгляду справи такої особи судом апеляційної інстанції згідно із статтею 365 ЦПК України.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
18 грудня 2023 року ухвалою Верховного Суду поновлено ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , строк на касаційне оскарження рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
14 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , про зупинення дії постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року.
06 вересня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області                      від 26 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року та постановою Верховного Суду                  від 23 грудня 2022 року, стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1                             61 468 дол. США (справа № 347/1779/19).
20 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Косівський ВДВС) відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 347/1779/19, виданого 16 жовтня 2020 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 468 дол. США.
У справі № 347/1779/19 суди встановили, що згідно з розпискою від 24 липня                2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 зобов`язалися          в солідарному порядку повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 61 468 дол. США у строк до 26 січня 2019 року. У визначений строк позичальники не виконали взяті на себе зобов`язання.
Встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/5 квартири АДРЕСА_4            та будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний будинок і земельна ділянка, на якій він розміщений, знаходяться в іпотеці АТ «ОТП «Банк», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1, а. с. 27-32).
АТ «ОТП Банк» як іпотекодержатель майна боржника не надав згоду на реалізацію майна, яке належить ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 33).
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня                2019 року (справа № 347/1779/19) накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , в межах ціни позову - 61 468 дол. США боргу, що                в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1 518 874,28 грн.
Згідно з листом головного державного виконавця Косівського ВДВС від 20 квітня 2022 року загальна вартість описаного і арештованого майна (відповідно до звіту про оцінку), а саме: 1/5 квартири у АДРЕСА_5 , становить                 541 060 грн.
02 жовтня 2019 року ОСОБА_3 набула право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 3, а. с.132-135).
ОСОБА_3 право власності на вказаний будинок набула у період перебування              у шлюбі з ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 належить на праві власності 1/5 квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відповідно до договору дарування житлового будинку від 20 липня 2020 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з господарською спорудою, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0, 062 га, кадастровий номер 26236102100:01:001:0282                              (т. 3, а. с.174-175).
Згідно із пунктом 15 вказаного договору дарування житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеною у заяві, підпис на якій засвідчено.
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 20 липня 2020 року                   ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0, 062 га,                 що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 26236102100:01:001:0282 (т. 3, а. с.176, 177)
У пункті 11 вказаного договору зазначено, що дарування земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеною у заяві, підпис на якій засвідчено.
Надалі будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій він розташований,                   ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 19 березня 2021 року та договором дарування земельної ділянки (т. 3, а. с. 189-202).
Відповідно до інформації, наданої державним реєстратором з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_6 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу № 521 від 09 березня 2023 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченим та зареєстрованим приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Маркуц У. М. (т. 3, а. с. 122). 
Рішення у справі суд першої інстанції ухвалив 21 березня 2023 року, ОСОБА_6 судом першої інстанції не була залучена до участі у справі.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
З урахуванням положень частини першої статті 400 ЦПК України та доводів касаційної скарги, які стосуються лише порядку залучення судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, то справа в касаційному порядку переглядається лише в межах доводів касаційної скарги, в іншій частини справа не переглядається.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України» (DIYA 97 v. UKRAINE, заява №19164/04, § 47)).
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Гурепка проти України» (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), заява № 38789/04, § 23).
Як зауважив ЄСПЛ право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти росії» (TRUDOV v. russia), заява № 43330/09, §§ 25, 27).
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.
Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам-підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
За положеннями статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Із матеріалів справи відомо, що 20 червня 2023 року Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою залучив ОСОБА_6 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Розгляд справи було відкладено                          на 04 липня 2023 року. Копію вказаної ухвали направлено ОСОБА_6 на адресу: АДРЕСА_6 (т. 3, а. с. 155, 167, 170). 
Судову повістку про виклик ОСОБА_6 у судове засідання 04 липня 2023 року направлено 22 червня 2023 року. 
Кореспонденція, адресована ОСОБА_6 , в якій містилася судова повістка про виклик її до суду та повідомлення про судове засідання апеляційного суду, призначене на 04 липня 2023 року, повернута до суду апеляційної інстанції з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 3, а. с. 205-208).
04 липня 2023 року справу відкладено на 18 липня 2023 року.
Кореспонденція, адресована ОСОБА_6 , в якій містилася судова повістка про виклик її до апеляційного суду та повідомлення про судове засідання, призначене на 18 липня 2023 року, повернута до суду апеляційної інстанції з відміткою 08 серпня 2023 року «за закінченням терміну зберігання» (т. 4, а. с. 41-43).
18 липня 2023 року апеляційний суд прийняв постанову у справі за відсутності ОСОБА_6 . 
Отже, ОСОБА_6 як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не була належним чином повідомлена про розгляд справи апеляційним судом, судове рішення суд апеляційної інстанції ухвалив за її відсутності, не маючи доказів належного повідомлення. Процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно ОСОБА_6 порушені через її непоінформованість про дату, час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції, або визначає конкретну форму вручення документів (див., рішення ЄСПЛ від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» (Lazarenko and others v. Ukraine), заява № 70329/12 та 5 інших заяв,            пункт 37; від 23 травня 2016 року у справі «Авотіньш проти Латвії» (Avotins v. Latvia), заява № 17502/07, пункт 119; від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» (Viktor Nazarenko v. Ukraine), заява № 18656/13, п. 36).
Але кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною та надати власні зауваження з цього приводу. Нездійснення цього ставить під загрозу впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яка ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. згадані вище рішення у справі «Лазаренко та інші проти України», пункт 36; рішення у справі «Віктор Назаренко проти України», пункт 36; рішення від 06 лютого 2001 року у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17-18).
Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу та вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні. Позбавлення сторони спору можливості надати свої зауваження щодо нього порушує принцип рівності сторін, а відтак і пункт 1 статті 6 Конвенції (див. уже згадані рішення у справі «Лазаренко та інші проти України», пункти 37, 43-44; рішення у справі «Віктор Назаренко проти України», пункти 36, 47-49).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що національне законодавство може передбачати можливість вибору засобів повідомлення сторін спору, але на національні суди покладається обов`язок з`ясувати чи були їхні сповіщення завчасно отримані сторонами (див. рішення від 31 травня 2016 року у справі «Ганкін та інші проти росії» (Gankin and Others v. russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36).
Апеляційний суд не дотримався вимог ЦПК України щодо належного повідомлення позивачки про розгляд справи 18 липня 2023 року про дату, час та місце цього судового розгляду, позбавивши ОСОБА_6 можливості реалізувати надані їй ЦПК України права учасниці цього спору, оскільки справа була розглянута за її відсутності. 
Відповідно до наведеної вище практики ЄСПЛ це може бути підставою для висновку про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки ЄСПЛ мав на увазі весь спектр судових документів, які направляються національним судом сторонам спору у зв'язку із його розглядом, а не тільки позовну заяву, апеляційну скаргу чи касаційну скаргу, відповідний відзив, у тому числі судові повістки.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням вимог статей 128-130, 372 ЦПК України (постанова Верховного Суду              від 03 квітня 2024 року у справі № 522/10139/17, провадження № 61-5274св22).
Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Обов`язок суду повідомити учасників справи про дату, час і місце судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про дату, час і місце судового засідання, а й основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Ухвалюючи судове рішення, суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги процесуального законодавства уваги не звернув, розглянув справу за відсутності ОСОБА_6 та без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, причин неотримання заявником повідомлення не з`ясував, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції щодо права особи на справедливий судовий розгляд.
Розгляд судом справи за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про дату, час і місце судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частина перша статті 411 ЦПК України).
Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права.
Оскільки ОСОБА_6 обґрунтовує свою касаційну скаргу, зокрема й тим, що вона не брала участі у справі у суді першої інстанції і була залучена лише на стадії апеляційного перегляду справи, де її апеляційний суд не повідомив про розгляд справи та розглянув справу без її участі, і ця обставина підтверджується матеріалами справи, то касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З огляду на встановлене судом касаційної інстанції порушення апеляційним судом норм процесуального права Верховний Суд не перевіряє обґрунтованість інших доводів касаційної скарги.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 401, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                 І. М. Фаловська
 
Судді                                                                            В. М. Ігнатенко
 
                                                                                     С. О. Карпенко
 
                                                                                     А. С. Олійник
 
                                                                                     В. В. Сердюк