КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/11528/2024                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                         Справа № 759/25237/23
 
29 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
 
                                              в с т а н о в и в:
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що на прохання відповідача, з якою у позивача були приятельські відносини, починаючи з лютого 2021року, позивач перераховував грошові кошти без укладення будь-якого договору, а відповідач обіцяв з часом повернути вказаній кошти. На виконання вказаного прохання позивач перерахував на банківський рахунок відповідача грошові кошти у сумі 349 422,05 грн. 
Зазначає, що частину коштів у сумі 6 970,00 відповідач повернула. Коли позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути решту коштів, то отримав відмову. Станом на сьогодні кошти не повернуті.
З огляду на вищевикладене та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 342 452,05 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 24 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що відмовляючи у задоволенні вимог про повернення безпідставно отриманих коштів відповідно до статті 1212 ЦК України та встановивши наявність між сторонами зобов?язальних відносин, суд першої інстанції не надав оцінки спірним правовідносинам у контексті наведених вище норм, належним чином не визначив фактичний характер спірних правовідносин, які склались між сторонами, не дослідив дійсні обставини справи.
Посилаючись на існування між сторонами спору щодо правової природи передачі грошових коштів, суд першої інстанції не встановив їх дійсний зміст і характер, не перевірив підстави їх виникнення та не визначив, які саме зобов?язання між сторонами виникли (який правочин, тощо).
Вказує на те, що не встановивши наявності чи відсутності між сторонами договору та його укладення у письмовій формі з визначенням умов такого правочину, суд першої інстанції не перевірив, чи не має місце у даному випадку безпідставне набуття відповідачем коштів позивача, про які йде мова у позові, а також підстави для їх повернення відповідно до статей 1212 ЦК України.
Вважає, що для правильного вирішення даної справи суду першої інстанції необхідно було визначитись та встановити дійсний характер спірних правовідносин, а також чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; встановити наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження належних та допустимих доказів у справі, та безпосередньо сам факт набуття або збереження майна, встановити обставини перерахування коштів позивачем на користь відповідача, надати цим правовідносинам належну правову кваліфікацію, зокрема щодо утримання відповідачем перерахованих йому коштів.
В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_4 , який підримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідно до довідки АТ КТ «Приватбанк» від 28.11.2023 року позивачем були здійснені платежі за період 01.01.2021 -08.11.2023 роківна користь   ОСОБА_2 на загальну суму 216 803, 73 грн. (а.с. 5-6).
Відповідно до довідки АТ КТ «Приватбанк» від 06.10.2023 року позивачем були здійснені платежі за період 01.01.2021 - 06.10.2023роківна користь   ОСОБА_2 на загальну суму 132 663,32 грн. (а.с.7).
Відповідно до довідки АТ КТ «Приватбанк» від 07.11.2023 року позивачем були здійснені платежі за період 01.01.2021 - 07.11.2023 року на користь   ОСОБА_2 на загальну суму 5 910,00 грн. (а.с.8).
01 листопада 2021 року між ТОВ «Зелений Босс Буд» в особі директора ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було підписано типову форму трудового договору про дистанційну роботу (а.с. 24-27).
Відповідно до копії наказу № 7-к від 18 жовтня 2021 року «Про тимчасову виконання обовзяків директора на період його відпустки» відповідно до якого на ОСОБА_2 , головного бухгалтера було тимчасово покладено виконання обов`язків директора на період перебування ОСОБА_1 у щорічний відпустці з 25 жовтня 2021 року по 17 листопада 2021 року (а.с. 280).
З витягу з ЄРДР вбачається, що відповідач звернулась до правоохоронних органів із заявою з приводу невиплати заробітної плати з боку роботодавця ТОВ «Зелений Босс Буд».
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів суд першої інстанції посилався на те, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, а також позивач не довів, що набуття відповідачем грошових коштів є безпідставним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстканції з огляду на наступне. 
Згідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому майно.
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 
а) набуття або збереження майна, 
б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, 
в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала.
Відповідно до ч.1, п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
З правового аналізу вище наведених норм матеріального права, вбачається, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).
Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Судом встановлено, що протягом 2021-2023років позивачем було перераховані на банківську картку відповідача грошові кошти. Обідві сторони не заперечують факт перерахування грошових коштів, однак позивач наголошує, що кошти були передані на підставі усного договору позики, а відповідач вказує на те, що зазначені кошти були перераховані їй в якості заробітньої плати, оскільки відповідач працювала бухгалтером  в ТОВ «Зелений Босс Буд», директором якого є позивач. 
Тобто, із наведеного вбачається, що обидві сторони зазначали про наявність правової підстави для перерахування коштів (правочин). Однак ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції в межах позовних вимог не зобов`язаний визначати, який саме правочин був укладений між сторонами, а має лише встановити чи існують підстави для задоволення позову за ст. 1212 ЦК України.
Отже, з системного аналізу вказаних норм права та наданих учасниками справи доказів, колегія суддів вважає, що правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину (усний договір між позивачем та відповідачем), що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального  та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                    п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 03 вересня 2024 року.

Головуючий:                                              Судді: