ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7540/23  Номер провадження 22-ц/814/713/24	Головуючий у 1-й інстанції Сініцин Е.М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Галушко А.О.,
з участю позивача та його представників - адвокатів Сліпченка Ю.А., ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Антонової В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 04 вересня 2023 року, постановлену суддею Сініциним Е.М., та 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 14 березня 2024 року, постановлене суддею Сініциним Е.М., 
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Бабич Степан Валерійович, про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності, 

в с т а н о в и в:
21.08.2023 ОСОБА_3 звернувся в суд із указаним позовом до ОСОБА_2 , у якому просить:
-        визнати недійсними та скасувати свідоцтва про право власності, видані приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Бабичем С.В., серія та номер: 1153, 1154, видані 12.11.2021, якими посвідчено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить по частці у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 302,3 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м.;
-        скасувати рішення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Бабича С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61538817 від 12.11.2021 10:06:43;
-        визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 302,3 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м.
       В обґрунтування вимог позову зазначає, що оскаржувані свідоцтва про право власності видані приватним нотаріусом Бабичем С.В. помилково, без перевірки факту належності майна подружжю на праві спільної сумісної власності, що є порушенням ч.5 ст.70 Закону України «Про нотаріат». Відтак, поза увагою приватного нотаріуса залишився той факт, що спірна квартира набута ним 16.11.2000, тобто до укладення шлюбу із ОСОБА_2 , а тому є його особистою приватною власністю. Із підстав викладеного, просить захисти порушено право згідно з заявленими позовними вимогами.
       30.08.2023 ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу - квартиру АДРЕСА_1 , право власності на вказану частину зареєстровано за ОСОБА_2 , заборонивши останній вчиняти будь-які дії щодо її відчуження.
       Підстави вжиття заходів забезпечення позову обґрунтовує існуванням ризиків вчинення відповідачем дій по відчуженню спірної квартири, що, у випадку задоволення позову, унеможливить виконання судового рішення. 
       Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2023 заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено.
       Накладено арешт на частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .
       Заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу - квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвала районного суду вмотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову. 
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 14.03.2024 у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Бабич Степан Валерійович, про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму коштів, витрачених на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн.
Рішення районного суду в частині позовних вимог про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вмотивовано тим, що такі вимоги заявлені до неналежного відповідача. Тоді як, позивач не надав доказів належності йому на праві особистої власності спірної квартири у розмірі загальної площі 302,3 кв.м., тому суд дійшов висновку, що в цій частині позову також необхідно відмовити.
       Відповідач ОСОБА_2 оскаржила ухвалу про забезпечення позову в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.
       Повідомляє, що спірна квартира, хоч і має статус житлового приміщення, фактично використовується задля здачі її в оренду під офісні приміщення. Наміру продажу своєї частки вона не має, а єдине, що просила у позивача, це щоб він виплачував їй частину орендної плати, вважаючи, що також має право на отримання доходу від оренди. 
       Наголошує, що районний суд безпідставно, за відсутності належних та допустимих доказів, застосував одразу два самостійні заходи забезпечення позову, що позбавляє її, як власника об`єкта нерухомості, не тільки права розпорядження ним, а й користування і володіння (арешт).
       Доводить, що з наданих позивачем роздруківок листування неможливо встановити його авторів, а своє авторство відповідачка заперечує. Вважає надану позивачем переписку з месенджера Viber штучно створеним доказом, який не повинен був бути прийнятий до уваги районним судом з підстав його невідповідності положенням статей 78, 100 ЦПК України. Також повідомляє, що між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя (справа №554/4099/23), зокрема, квартири АДРЕСА_2 і саме в контексті продажу такої квартири та розподілу коштів між сторонами велися перемовини.
       Позивач ОСОБА_3 із рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
       Цитуючи позиції Великої Палати Верховного Суду, сформовані у справах №823/2042/16 від 04.09.2018, №711/4556/16-ц від 27.03.2019, а також Верховного Суду у справі №705/3876/18 від 07.10.2020, доводить, що ОСОБА_2 є належним відповідачем щодо позовних вимог про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а процесуальним статусом приватного нотаріуса є третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 
       Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд безпідставно не застосував положення ч.6 ст.70 Закону України «Про нотаріат», за змістом якої при видачі свідоцтва нотаріус повинен був перевірити факт належності майна подружжю на праві спільної сумісної власності, а також вимоги ч.1 ст.57, ст.60 СК України, згідно з якими особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
       Вважає, що в оскаржуваному рішенні не спростовано факт того, що спірна квартира належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Головним управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення м.Полтави 31.01.2006 на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради взамін купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М. від 16.11.2000 за №2867, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачкою. Також поза увагою районного суду залишився наявний у справі Акт державної технічної комісії про приймання в експлуатацію квартири від 12.09.2003 №517, яким підтверджено реконструкцію квартири до реєстрації шлюбу з відповідачкою. 
       Звертає увагу на відсутність судового рішення, ухваленого у порядку ч.1 ст.62 СК України про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності.
       02.09.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Антонової В.М. на апеляційну скаргу позивача, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як законне та обґрунтоване. 
       Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд правильно установив та констатував відсутність в діях як відповідача, так і третьої особи (нотаріуса) будь-яких порушень майнових прав позивача та дотримання сторонами й нотаріусом усіх вимог, які встановлено законом задля розподілу майна, набутого подружжям за час шлюбу, в порядку, встановленому статтею 70 Закону України «Про нотаріат». 
       Посилаючись на наявні у справі докази, зокрема, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , яким підтверджено факт реєстрації шлюбу сторін 15.06.2005, свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно від 31.01.2006, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9741588 від 03.02.2006, вважає доведеним факт набуття спірної квартири подружжям за час шлюбу.
       Звертає увагу, що за час перебування сторін у шлюбі спірний об`єкт збільшився по своїй площі, було змінено його параметри, саме тому ГУ з питань житлово-комунального обслуговування населення 31.01.2006 було видано нове свідоцтво на площу 302,3 кв.м., взамін старого договору купівлі-продажу 16.11.2000, де площа збільшилася у більш ніж чотири рази. Тоді 12.11.2021 сторони прийняли рішення розділити на підставі норм статті 70 Закону України «Про нотаріат» належне їм як подружжю на праві власності майно. На запитання представника відповідача позивач суду першої інстанції підтвердив факт подання відповідного пакету документів разом із відповідачкою приватному нотаріусу, а також, що такі його дії відповідали його внутрішній волі. 
       26.08.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання приватного нотаріуса Бабича С.В. про розгляд справи за його відсутності.
       У суді апеляційної інстанції позивач та його представники підтримали апеляційну скаргу останнього, наполягаючи на скасуванні рішення районного суду, із постановленням нового про задоволення позовних вимог. Проти задоволення апеляційної скарги відповідачки та скасування заходів забезпечення позову заперечили.
       Представник відповідача підтримала доводи поданої останньою апеляційної скарги та просила скасувати ухвалу районного суду про забезпечення позову. Проти задоволення апеляційної скарги позивача категорично заперечила з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Із матеріалів справи убачається, що 16.11.2000 між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умов якого останній купив квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 34,50 кв.м. такий договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М., зареєстровано у реєстрі №2867./а.с.17/
       12.09.2003 начальником міської інспекції Держархбудконтролю ОСОБА_5 затверджено Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, замовник ОСОБА_3 , установлено, що державній технічній комісії пред`явлення закінчений будівництвом квартира АДРЕСА_1 , збудований згідно з дозволом на виконання будівельно-монтажних робіт, виданим міськінспекцією ДАБК від 28.11.2002 №234. Будівництво здійснено на підставі рішення Виконкому Полтавської міської ради від 27.03.2002 №95. 
       Оглядом об`єкта встановлено, що будівельно-монтажні роботи виконані згідно з проектом та виданими технічними умовами на проектування. Об`єкт має такі показники: по проекту та фактично: 150,8 кв.м./а.с.20-22/
       15.06.2005 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, свідоцтво серії НОМЕР_2 ./а.с.64/
       12.11.2021 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Бабичем С.В. на підставі статті 63 СК України та статті 70 Закону України «Про нотаріат» та спільної заяви подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується свідоцтвами, складається з: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 302,3 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., що належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Головним управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення м.Полтави 31.01.2006, зареєстроване КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 03.02.2006, в книзі: 125, номер запису: 16980, реєстраційний номер: 13702241. Право власності ОСОБА_2 на квартири підтверджується свідоцтвом про власності, зареєстровано в реєстрі за №1154. Право власності ОСОБА_3 на квартири підтверджується свідоцтвом про власності, зареєстровано в реєстрі за №1153./а.с.12,13/
       Згідно із довідкою про оціночну вартість від 11.08.2023 щодо об`єкта нерухомості квартира АДРЕСА_1 , загальна площа: 302,30 кв.м.; площа житлових приміщень: 169,30 кв.м.; рік забудови: дореволюційна забудова до 1920; рік введення в експлуатацію: 1856; оціночна вартість об`єкта оцінки: 8213175,93 грн./а.с.23-25/
       Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29.08.2022 (справа №554/6030/22) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15.06.2005 Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №569, розірвано./а.с.67/
       Накладаючи арешт на частки у праві спільної сумісної власності на квартири та заборонивши відповідачці вчиняти будь-які дії щодо її відчуження, районний суд виходив із того, що між сторонами наявний спір про право, а наявні у справі докази підтверджують намір відповідачки продати квартиру. Отже, невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення, у разі задоволення позову.
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, а також рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, заявлені до неналежного відповідача, оскільки відповідачка не може відповідати за дії нотаріуса при виконанні ним своїх обов`язків.
       Судом також установлено, що загальна площа спірної кватири істотно збільшилася із загальної площі 69,8 кв.м. у 2000 року, коли позивач її придбав, до 302,3 кв.м. у 2006 році під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доказів належності позивачу на праві особистої власності спірної квартири у розміру загальної площі 302,3 кв.м. ним не надано, а тому в частині позову про визнання права власності відмовлено за недоведеністю.
       Апеляційний суд не погоджується із висновками районного суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з таких підстав.
       Згідно із частиною першою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Накладення арешту та заборона вчиняти певні дії, є одними із видів забезпечення позову, передбаченими пунктами 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України, застосування яких, відповідно до частини третьої наведеної норми, має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.
       Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
       Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
       Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 02.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
       Достатньо обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій відносно предмета спору, які можуть у подальшому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, реалізація предмета спору чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладання договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №308/3824/16-ц).
       Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
       Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
       У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
       Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.
       При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 81 ЦПК України,обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
       Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано та не доведено належними доказами підстави вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частки у праві спільної сумісної власності на квартири та заборони вчиняти будь-які дії щодо її відчуження. Із огляду на характер заявлених позовних вимог такі заходи не відповідають змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірними із заявленими позовними вимогами. 
       Надана позивачем роздруківка переписки у Viber не є належним та допустимим доказом на підтвердження існування реальної загрози відчуження спірного майна, оскільки таку переписку не можна ідентифікувати щодо учасників діалогу, а її зміст вибраний із контексту, що може спотворювати його суть. При цьому, колегія суддів ураховує положення 
статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 31 Конституції України, за змістом яких таємниця листування, телефонних розмов, телефонної та іншої кореспонденції становить складову права на приватність. 
Таким чином застосовані судом заходи забезпечення позову не відповідають конвенційному принципу мирного користування власністю (ст.1 Протоколу до Конвенції) та, з огляду на їх невідповідність предмету спору, становлять надмірне втручання у майнові права відповідача щодо правомочностей власника розпоряджатись своєю власністю на свій розсуд незалежно від волі інших осіб.
Із огляду на викладене, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , скасовує ухвалу суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.
По суті вимог позову в частині визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, колегія суддів враховує наступне.
       Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
       Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц.
       За змістом частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 09.02.2021 у справі №635/4741/17.
       Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Тому державний реєстратор чи нотаріус не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, що також відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, викладеній у постановах від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц та від 04.02.2020 у справі №910/7781/19.
       Суд першої інстанції викладене залишив поза увагою, дійшовши помилкового висновку, що належним відповідачем у спірних правовідносинах є приватний нотаріус, а не ОСОБА_2 , мотивуючи свої висновки тим, що остання не наділена повноваженнями виконувати нотаріальні дії. Проте позивач ОСОБА_7 при зверненні в суд із відповідними матеріально-правовими вимогами задля захисту порушеного права особистої приватної власності, правильно визначив особу відповідача - ОСОБА_2 , а приватного нотаріуса, яким вчинялися реєстраційні дії, як третю особу, оскільки рішення у справі може вплинути на його права або обов`язки щодо однієї зі сторін. 
       За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги позивача, що позов пред`явлено ним до належного відповідача знайшли своє підтвердження. 
       Між тим, підстав для задоволення позову та визнання недійсними і скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а ьакож визнання права власності, колегія суддів не вбачає, з огляду на наступне. 
       Главою 8 Розділу І Закону України «Про нотаріат» регламентовано питання видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на підставі спільної заяви (статті 70); у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) (стаття 71). 
       Так, за змістомстатті 70 Закону України «Про нотаріат» нотаріус на підставі спільної письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутому ним за час шлюбу.
       Таке свідоцтво може бути видано кожному з подружжя під час перебування у шлюбі або після розірвання шлюбу.
       Свідоцтво про право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, земельну ділянку та інше нерухоме майно видається нотаріусом за місцезнаходженням такого майна.
       Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
       При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.
       Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
       Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Отже, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
       Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
       За змістом статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.
       Із матеріалів справи убачається, що 12.11.2021 подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до приватного нотаріуса Бабича С.В. зі спільною заявою, у якій повідомили, що в період зареєстрованого шлюбу набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .
       За змістом такої заяви подружжя, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для них істотне значення, без впливу насильства з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, у відповідності до статті 63 СК України та статті 70 Закону України "Про нотаріат", такою заявою просили видати свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (кожному окремо) на вищезазначену квартиру. 
       Факт реєстрації шлюбу перевірено нотаріусом за свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 15.06.2005, актовий запис №569 та повним витягом з ДРАЦС громадян щодо актового запису від 12.11.2021.
       Факт належності квартири на праві спільної сумісної власності перевірено нотаріусом за свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Головним управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення м.Полтави 31.01.2006, зареєстрованим КП Полтавське БТІ"Інвентаризатор" 03.02.2006./а.с.99/
       Підстав вважати, що зміст спільної заяви подружжя не відповідав їх вільному волевиявленню, у тому числі позивача, останнім не наведено, тоді як автономія волі має забезпечувати реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб, зокрема другого подружжя. При цьому, колегія суддів враховує, що за умови добросовісності дій позивача при вчиненні відповідної нотаріальної дії задля досягнення реальних наслідків, нею передбачених, суб`єктивна оцінка позивачем обов`язків нотаріуса чи норм права не є легітимними очікуваннями, оскільки не містить належного правового підґрунтя. 
       Посилання позивача, що поза увагою нотаріуса залишився той факт, що спірна квартира належала йому до шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Філімоновою В.М. від 16.11.2000 за №2867, апеляційний суд до уваги не приймає. Колегія суддів визнає таку позицію позивача суперечливою, а його дії взаємовиключними, оскільки при зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на права власності на частку в спільному майні подружжя, позивач, діючи за справжньою волею, на підтвердження факту належності квартири на праві спільної сумісної власності вважав за необхідне надати нотаріусу саме свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Головним управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення м.Полтави 31.01.2006, тобто в період шлюбу, що було перевірено нотаріусом та підтверджено витягом з ДРАЦС громадян щодо актового запису від 12.11.2021.
       Між тим, нотаріус не зобов`язаний перевіряти правовстановлюючи документи, які були передумовою видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Головним управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення м.Полтави 31.01.2006, зареєстрованим КП Полтавське БТІ"Інвентаризатор" 03.02.2006.
       На момент звернення подружжя до нотаріуса зі спільною заявою про видачу їм свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (кожному окремо) спір про право між сторонами був відсутній. Отже, нотаріусу для вчинення нині оскаржуваних нотаріальних дій не була обов`язковою наявність судового рішення про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у порядку статті 62 СК України. Зокрема, в контексті того, що ОСОБА_3 не звертався в суд із таким позовом та жоден зі сторін не заперечував нотаріусу факт спільності означеного об`єкту.
Інших доводів в обґрунтування підставності вимог позову апеляційна скарга не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала районного суду від 04.09.2023 скасуванню, із постановленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.
Натомість, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, оскільки рішення районного суду від 14.03.2024 необхідно змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції мотивувальної частині цієї постанови.
Згідно зі статтею 144 ЦПК України з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 536,80 грн. за подачу апеляційної скарги на ухвалу районного суду. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 04 вересня 2023 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову – відмовити. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 14 березня 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції мотивувальної частині цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 536,80 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10.09.2024.
Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак