ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2024 року
м. Київ
справа № 369/4575/22
провадження № 61-17205св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,
відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Дубас Т. В., від 11 травня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 15 червня 
2023 року, постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., від 25 жовтня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У червні 2022 року керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області Р. Кравченко в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - державне підприємство (далі - ДП) «Київська лісова науково-дослідна станція», про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.
2.           Позовна заява обґрунтована тим, що наказом ГУ Держземагенства у Київській області від 16 січня 2014 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва ОСОБА_1 на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність земельну ділянку, загальною площею 0,105 га, з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067.
3.           17 березня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на спірну земельну ділянку (номер об`єкта нерухомого майна 315007532224).
4.           У подальшому земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу неодноразово віджували, зокрема на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а наразі її кінцевим власником на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2018 року є ОСОБА_2 .
5.           Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка розташована на землях лісогосподарського призначення в кварталі 53, виділ 14 за планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 року Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», а за планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 року лісництва - в кварталі 53 виділ 16, тому володіння та користування ОСОБА_2 цією земельною ділянкою є неправомірним.
6.           Рішення про погодження зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, про вилучення її із державної власності та передачу у приватну власність не приймалось.
7.           З урахуванням того, що спірна земельна ділянка є особливо цінною, належить до земель з обмеженим оборотом і набуття громадянами та юридичними особами прав на неї є неможливим. Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ЗК України та ЛК України. Тому, спірна земельна ділянка надалі перебуває в державній власності і повноваженнями розпоряджатися нею, вилучати її чи надавати в постійне користування з 27 травня 2021 року наділена Київська обласна державна адміністрація. Зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням вимог чинного законодавства необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням держави права володіння нею.
8.           Посилаючись на викладене, прокурор просив суд усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, площею 0,1050 га, яка розташована на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час - Бучанського району Київської області), шляхом:
-                     визнання недійсним наказу ГУ Держземагенства у Київській області 
№ КИ/3222482400:03:006/00012400 від 16 січня 2014 року, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва ОСОБА_1 ; 
-                     скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 травня 2018 року за індексним номером 41296450 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, площею 0,1050 га;
-                     повернення вказаної земельної ділянки на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 .
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
9.           Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 11 травня 2023 року та додатковим рішенням цього ж суду від 15 червня 2023 року, залишеними без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 25 жовтня 2023 року, у задоволенні позову прокурора відмовлено, стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34 460 грн.
10.        Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь 
ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.
11.        Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вважали, що належним способом захисту порушених прав держави є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, тоді як у цій справі прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, що не є належним способом захисту порушених прав.
12.        Обрання неналежного способу захисту є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.
13.        Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суди попередніх інстанцій врахували складність справи та виконані адвокатом роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат.
14.        Апеляційний суд також звернув увагу, що згідно з умовами договору про надання правової допомоги, його сторонами було узгоджено фіксований розмір витрат на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
15.        У касаційних скаргах заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову та відмову у стягненні на користь  ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
16.        29 листопада 2023 року та 24 січня 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. подав касаційні скарги на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 
2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 15 червня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року. 
17.        Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 15 червня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року. 
18.        Витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у січні 2024 року надійшли до Верховного Суду.
19.        Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року.
20.        Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
21.        Підставою касаційного оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року, додаткового рішення цього ж суду від 15 червня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року прокурор зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, 
від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, 
від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, 
від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, 
від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, 
від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, 
від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3311/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3574/17, від 08 червня 2022 року у справі № 307/3155/19, 
від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, від 22 червня 2022 року у справі № 367/4140/16-ц, від 07 вересня 2022 року у справі № 697/2434/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20, 
від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 911/739/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20, 
від 12 травня 2022 року у справі № 372/4154/18, від 21 вересня 2022 року у справі № 367/4128/16-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3897/17, 
від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
22.        Підставою касаційного оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року прокурор зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (додаткова), 
від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (додаткова), від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 лютого 2019 року у справі 
№ 911/739/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
23.        Вказує, що зайняття земельних ділянок лісогосподарського призначення, які були вилучені з порушенням положень ЗК та ЛК України, слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння.
24.        Посилається на те, що у цій справі захист порушеного права має бути здійснено на підставі статті 391 ЦК України та статті 152 ЗК України, шляхом задоволення позову про повернення земельної ділянки.
25.        Зазначає, що суди, відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання неналежного способу захисту, самоусунулися від дотримання принципу jura novit curia.
26.        Наголошує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність таких витрат.
27.        Звертає увагу, що адвокат є кваліфікованим юристом, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом послуги, як визначення правової позиції, складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів та про відкладення підготовчого засідання не є тими послугами, які є необхідними, а не можуть бути враховані при розподілу судових витрат, так само як і послуги організаційного характеру (зустріч з клієнтом, підготовка кореспонденції для відправки, ознайомлення з матеріалами справи та інше), що були включені до вартості витрат на правничу допомогу.
28.        Зауважує, що у звіті адвоката про витрачений час на надання правничої допомоги наявні послуги, які виявились недоцільними для ефективного розгляду справи, зокрема складання запиту до ДП «Національні інформаційні системи», за яким запитуванні документи так і не були надані та долучені до матеріалів справи, складання заяви про залишення позову без розгляду та повернення відповіді прокурора на відзив, у задоволенні яких судом було відмовлено тощо.
29.        Стверджує, що у суді першої інстанції відбулось лише одне судове засідання щодо розгляду справи по суті та ще одне судове засідання під час апеляційного перегляду справи. Доводи та правова позиція ОСОБА_2 та його представника у справі під час розгляду апеляційної скарги фактично співпадали з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву.
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги
30.        У січні та березні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дяченко І. В. подав відзиви на касаційні скарги, доводи яких не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки всупереч вимог частини четвертої статті 395 ЦПК України до відзивів не додані належні докази їх надсилання учасникам справи, за винятком ОСОБА_1 .
31.        При цьому колегія суддів відхиляє як докази направлення відзивів учасникам справи надані адвокатом Дяченком І. В скріншоти електронної пошти, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 43 ЦПК України процесуальні дії мають вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, а наявність у адвоката зареєстрованого кабінету в підсистемі Електронний суд є обов`язковою в силу вимог статті 14 ЦПК України. 
Обставини справи, встановлені судами
32.        Наказом ГУ Держземагенства у Київській області 
№ КИ/3222482400:03:006/00012400 від 16 січня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», зокрема затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва ОСОБА_1 на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність земельну ділянку, загальною площею 0,105 га, з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
33.        17 березня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 
Євко В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
(з відкриттям розділу), індексний номер 11669100, яким внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 4997884 про право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067.
34.        25 квітня 2014 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяла - 
ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067.
35.        24 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв - 
ОСОБА_7 , та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067.
36.        04 травня 2016 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяв - 
ОСОБА_7 , та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067.
37.        Право приватної власності ОСОБА_2 на вказану спірну земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 25 травня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
38.        Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
39.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
40.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо вирішення позовних вимог по суті спору
41.        Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 
ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
42.        Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
43.        Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який
є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
44.        Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, 
від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
45.        Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 
2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі 
№ 910/12525/20).
46.        Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 
ЛК України).
47.        В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
48.        Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).
49.        До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» 
ЛК України).
50.        Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 
ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
51.        Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
52.        Відповідно до статті 12 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
53.        Громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі.
54.        Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
55.        Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.
56.        Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).
57.        Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належать до земель лісового фонду, яка перебуває у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсним наказу ГУ Держземагенства у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на земельну ділянку, повернення спірної земельної ділянки на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 .
58.        Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
59.        Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 
2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
60.        Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).
61.        Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
62.        З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
63.        Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах 
№ 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 
2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі 
№ 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі 
№ 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).
64.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі 
№ 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, 
від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 
2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
65.        Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння ними (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування таких ділянок з володіння кінцевих набувачів. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру записів про право власності держави на ці ділянки.
66.        Встановивши, що ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, яка на думку прокурора є ділянкою лісогосподарського призначення та перебуває у власності держави в особі Київської обласної державної адміністрації, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні землі лісового фонду.
67.        У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
68.        Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли обґрунтованого висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.
69.        Аргументи касаційної скарги щодо неможливості набуття права приватної власності на землі лісогосподарського призначення суперечать приписам статей 10, 12 ЛК України та статей 56, 57 ЗК України.
70.        Посилання прокурора на неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 тощо (щодо застосування принципу jura novit curia - «суд знає закони») відхилені колегією суддів, оскільки не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
71.        Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
72.        Отже, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін.
73.        До таких висновків дійшов Верховний Суд у подібних справах за позовом прокурора в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (див. постанови від 01 травня 2024 року у справі № 369/2869/22, 
від 11 червня 2024 року у справі № 370/600/22).
74.        Отже, висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин щодо реєстраційного посвідчення права власності відповідача на спірну земельну ділянку, як зазначає прокурор лісогосподарського призначення, не суперечать висновкам, на які прокурор посилається у касаційній скарзі як підставу для касаційного оскарження судових рішень щодо вирішення спору по суті.
Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, понесених 
ОСОБА_2 на правничу правову допомогу в судах попередніх інстанцій
75.        Згідно з частиною першою статті 144 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
76.        Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 
1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
77.        Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої 
статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
78.        Згідно положень частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
79.        Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
80.        На підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених 
ОСОБА_2 в суді першої інстанції, було надано, зокрема копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 01-11/08-21 від 11 серпня 
2022 року, за змістом якого вартість послуг становить 34 460 грн, копію банківської виписки щодо повної оплати 05 вересня 2022 року 
ОСОБА_2 вартості надання правової допомоги в розмірі 34 460 грн, копію звіту від 12 травня 2023 року про витрачений час на надання правничої (правової) допомоги за договором № 01-11/08-21, відповідно до якого загальний час на надання ОСОБА_2 правничої допомоги складає 
35 годин на загальну вартість 34 460 грн.
81.        Зі звіту від 12 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 наданому таку правничу допомогу:
1)                ознайомлення 11 серпня 2022 року у Києво-Святошинському районному суді Київської області з матеріалами справи № 369/4575/22; попередній аналіз позовної заяви та доданих до неї документів;
2)                зустріч адвоката адвокатського об`єднання з клієнтом для обговорення правової позиції та погодження заперечень на позовну заяву;
3)                збір додаткових доказів на спростування доводів позовної заяви шляхом підготовки та направлення 17 серпня 2022 року адвокатом адвокатського об`єднання Дяченко І. В.:
-                     до ДП «Національні інформаційні системи» адвокатського запиту 
№ 01-17/08-22 про надання належним чином засвідчених копій заяв (запитів), на підставі яких 11 грудня 2014 року та 26 січня 2015 року уповноваженими особами Служби безпеки України було надано з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформаційні довідки щодо земельної ділянки, а також належним чином засвідчених копій наданих 11 грудня 2014 року та 
26 січня 2015 року уповноваженим особам Служби безпеки України з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформаційних довідок щодо земельної ділянки;
-                     до ГУ Держгеокадастру у Київській області адвокатського запиту 
№ 02-17/08-22 про надання інформації та документів щодо земельної ділянки;
4) підготовка та подання 23 серпня 2022 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області:
-                     заяви про залишення позовної заяви без розгляду;
-                     клопотання про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 23 серпня 2022 року;
5) підготовка, формування та направлення іншим учасникам справи, а також подання 26 серпня 2023 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області (через загальну канцелярію суду) відзиву на позовну заяву у справі № 369/4575/22;
6) підготовка, формування та направлення до Києво-Святошинського районного суду Київської області та іншим учасникам справи заперечень щодо наведених керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів у цивільній справі № 369/4575/22;
7) підготовка та подання до Києво-Святошинського районного суду Київської області (через загальну канцелярію суду) заяви від 22 грудня 2022 року про повернення відповіді керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області на відзив без розгляду у справі 369/4575/22;
8) участь адвоката адвокатського об`єднання Дяченко І. В. у всіх призначених підготовчих та судових засіданнях при розгляді Києво-Святошинським районним судом Київської області цивільної справи № 369/4575/22 
(з урахуванням часу, витраченого на очікування початку підготовчих/судових засідань).
82.        На підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених 
ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, було надано, зокремакопію договору про надання правничої (правової) допомоги № 01-26/07-23 
від 26 липня 2023 року, згідно з якого вартість послуг складає 25 000 грн, копію банківської виписки щодо повної оплати 04 вересня 2023 року ОСОБА_2 вартості надання правової допомоги в розмірі 25 000 грн, детальний опис виконаних робіт від 26 жовтня 2023 року.
83.        З детального опису виконаних робіт від 26 жовтня 2023 року вбачається, що адвокатське об`єднання надало наступі послуги: участь адвоката у судовому засіданні, призначеному на 25 жовтня 2025 року, підготовка та направлення відзиву на апеляційну скаргу, що включало в себе виконання наступних робіт:
1) ознайомлення в Київському апеляційному суді з матеріалами справи, в тому числі зі змістом апеляційних скарг та ухвал апеляційного суду;
2) попередній аналіз апеляційний скарг;
3) вивчення змісту судових рішень у справах, на які прокурор посилався у своїх апеляційних скаргах;
4) підготовка відзиву;
5) зустріч адвоката адвокатського об`єднання з клієнтом для обговорення правової позиції та погодження відзиву;
6) формування семи пакетів відзиву та їх направлення іншим учасником справи.
84.        Попри право сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України (див. постанови Верховного Суду 
від 25 січня 2023 року у справі № 127/2055/20, від 28 лютого 2024 року 
у справі № 639/5325/21).
85.        Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених 
ОСОБА_2 на правничу правову допомогу, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що ці витрати, з врахуванням їх наведених складових, необхідності здійснення процесуальних дій, результату розгляду судом першої інстанції поданих клопотань/заяв, кількості судових засідань та їх тривалості, належним чином не обґрунтовані у заявленому розмірі та не в повній мірі узгоджуються із критеріями розумності та необхідності таких витрат. Крім того, апеляційний суд помилково вказав, що час, який було витрачено адвокатом на надання правової допомоги, не має значення при вирішення питання розподілу судових витрат.
86.        Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із принципів розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодування на користь ОСОБА_2 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн в суді першої інстанції, та у розмірі 15 000 грн під час апеляційного перегляду справи.
87.        За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
88.        Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу допущено порушення норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну оскаржуваних судових рішень в цій частині.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
2.           Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму стягнутих із Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції із 34 460 грн до 25 000 грн.
3.           Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 
2023 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму стягнутих із Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи із 25 000 грн до 15 000 грн.
4.           Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 11 травня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 червня 
2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року, додаткову постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року в частині, що незмінені за наслідком касаційного перегляду справи, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович