УХВАЛА
03 вересня 2024 року 
м. Київ
справа № 640/29061/20
адміністративне провадження № К/990/9436/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Стеценка С.Г.,  Стрелець Т.Г., 
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №640/29061/20
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 (головуючий суддя - Епель О.В., судді: Губська Л.В., Карпушова О.В.),
встановив:
ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду місті Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в місті Києві), в якому позивач просив:
визнати протиправними дії ГУ ПФУ в місті Києві щодо зменшення ОСОБА_1 щомісячного розміру пенсії за вислугу років, призначеної згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, з 11    381,82    грн до 8743,21 грн, починаючи з 01.01.2018;
зобов`язати ГУ ПФУ в місті Києві перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, призначену згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, у розмірі 11381,82 грн, починаючи з 01.01.2018.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.12.2021 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в місті Києві щодо виплати пенсії позивачу в неповному розмірі, а саме 50% суми підвищення пенсії з 01.01.2018 та 75% суми підвищення пенсії з 01.01.2019. Зобов`язано ГУ ПФУ в місті Києві здійснити перерахунок та виплату позивачу 100% суми підвищення пенсії за період з 01.01.2018 по 31.12.2019, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні позову в іншій частині вимог - відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.12.2021 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов   ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в місті Києві щодо зменшення ОСОБА_1 щомісячного розміру пенсії за вислугу років, призначеної згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, з 11    381,82    грн до 8743,21 грн, починаючи з 01.01.2018. Зобов`язано ГУ ПФУ в місті Києві з 01.01.2018 перерахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, призначену йому згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, у розмірі 11381,82 грн та виплатити відповідну донараховану різницю. У задоволені позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивачем до Шостого апеляційного адміністративного суду подано заяву про встановлення судового контролю за виконанням вказаного судового рішення суду в цій справі, в якій він просить зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві у 10-денний строк з моменту отримання відповідної ухвали суду подати звіт про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №640/29061/20 щодо ГУ ПФУ в м. Києві з 01.01.2018 перерахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, призначену йому згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, у розмірі 11381,82 грн та виплатити відповідну донараховану різницю.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2024 частково задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, а саме:
установлено судовий контроль за виконанням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №640/29061/20;
зобов`язано ГУ ПФУ в місті Києві подати звіт про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №640/29061/20.
установлено ГУ ПФУ в місті Києві строк один місяць з дня отримання копії цієї ухвали суду для подання звіту про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №640/29061/20.
У строк, установлений судом, від відповідача надійшов звіт про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №640/29061/20. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 звіт ГУ ПФУ в місті Києві про виконання судового рішення в цій справі не прийнято. 
Установлено ГУ ПФУ в місті Києві новий строк для подання звіту про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №640/29061/20 - один місяць з дня отримання копії вказаної ухвали суду. 
Накладено на начальника ГУ ПФУ в місті Києві штраф у сумі 60560,00 гривень. 
Стягнуто з начальника ГУ ПФУ в місті Києві на користь ОСОБА_1 половину штрафу в сумі 30280,00 гривень. 
Стягнуто з начальника ГУ ПФУ в місті Києві на користь Державного бюджету України половину штрафу в розмірі 30280,00 гривень.
Підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 про накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень в адміністративній справі № 640/29061/20 слугувало ненадання відповідачем доказів виконання рішення суду у даній справі та доказів, які б свідчили про вжиття боржником всіх необхідних заходів для виконання судового рішення у цій справі. 
Не погодившись з ухвалою суду апеляційної інстанцій, ГУ ПФУ в місті Києві оскаржило її у касаційному порядку. У поданій касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 та прийняти нове рішення, яким прийняти звіт про виконання судового рішення.
У доводах касаційної скарги зазначає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про накладення штрафу є передчасним, без дослідження та надання належної правової оцінки доказам виходячи з обставин конкретної справи.
Позивач не скористався своїм правом та не надав відзив на касаційну скарги, що не перешкоджає її розгляду.
Вирішуючи питання щодо можливості касаційного перегляду ухвали суду апеляційної інстанції, яка прийнята в межах процедури судового контролю, визначеної статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
За правилами пункту 1 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції в порядку, встановленому процесуальним законом.
Таким процесуальним законом для Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду є Кодекс адміністративного судочинства України, який визначає його юрисдикцію та повноваження, встановлює порядок здійснення судочинства, у тому числі як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яким відповідно до статті 327 цього Кодексу, є Верховний Суд.
Згідно із частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на касаційне оскарження судових рішень закріплено у Конституції України (пункт 8 частини першої статті 129 Основного Закону), у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» (частина перша статті 14), у Кодексі адміністративного судочинства України (зокрема у частині першій статті 13).
Конституція України містить приписи з питань виконання судових рішень, зокрема: визначає обов`язковість судового рішення як одну з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); установлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання (друге речення частини першої статті 129-1); покладає на державу обов`язок забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частина друга статті 129-1).
Тож, виконання судового рішення є невідокремленим складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 зазначав, що обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам «верховенства права» (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та  № 35548/06).
Право на касаційне оскарження регламентоване положеннями статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Частиною третьою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено вичерпний перелік ухвал суду апеляційної інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, зокрема, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Такий інструмент як заходи процесуального примусу регламентований Главою 9 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із частиною першою статті 144 якого заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
Одним із видів заходів процесуального примусу є штраф (пункт 5 частини першої статті 145 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до частини першої статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:
1)невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;
2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;
3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин суб`єктом владних повноважень;
4) використання під час процедури врегулювання спору за участю судді портативних, аудіотехнічних пристроїв, а також здійснення фото- і кінозйомки, відео-, звукозапису.
Тобто, метою застосування судом заходів процесуального примусу є спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
Отже, заходи процесуального примусу в адміністративному процесі - це способи примусового впливу на учасників процесу з метою забезпечення повного, об`єктивного та неупередженого вирішення адміністративних справ, а також підтримання певного порядку у судовому засіданні та під час їх розгляду, які є відмінними від засобів забезпечення виконання судового рішення як завершальної стадії судового провадження.
Верховний Суд у постанові від 30.04.2024 у справі №380/12153/20, ухваленій у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду вказав на те, що в переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, визначеному в частині третій статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України немає ухвали суду апеляційної інстанції про накладення штрафу та будь-яких інших ухвал з інших питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу.
Верховний Суд наголосив на тому, що судовий захист та поновлення прав, свобод, інтересів особи, що зазнали порушення внаслідок ухвалення рішень, учинення дій або бездіяльності органами публічної влади, їх посадовими і службовими особами, неможливий без забезпечення виконання судового рішення, ухваленого на користь особи.
Водночас порядок, процедура та умови застосування судового контролю у межах адміністративного судочинства визначені статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами частини першої якої суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що Кодексом адміністративного судочинства України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій, пов`язаних з його виконанням. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.
Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд.
Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. 
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із частиною шостою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала суду про накладення штрафу, що набрала законної сили, направляється для виконання до державної виконавчої служби. З наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції.
Сплата штрафу не звільняє від обов`язку виконати рішення суду і подати звіт про його виконання. Повторне невиконання цього обов`язку тягне за собою застосування наслідків, установлених частинами першою і другою цієї статті, але розмір нового штрафу при цьому збільшується на суму штрафу, який було або мало бути сплачено за попередньою ухвалою (частина сьома статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України).
Аналіз наведеного вище свідчить про те, що застосування до відповідача у справі (суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалено рішення суду) штрафу за неподання ним до суду звіту про виконання рішення суду або неналежне його виконання як міри відповідальності за таку поведінку, є додатковим запобіжником для реального захисту та поновлення прав, свобод та інтересів, що зазнали порушення внаслідок ухвалення рішень, учинення дій або бездіяльності органами публічної влади, їх посадовими і службовими особами, що змусило позивача вирішувати спір у судовому порядку, а надання такому суб`єкту владних повноважень права додаткового оскарження судового рішення про накладення на нього, в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, штрафу, яке за своєю суттю є засобом ефективного виконання уже ухваленого судового рішення, не сумісне із завданнями адміністративного судочинства та не відповідає його меті, що визначені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та із принципом верховенства права.
Також об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що накладення судом штрафу за невиконання рішення суду у порядку, передбаченому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України (у порядку судового контролю), очевидно не є заходом процесуального примусу, передбаченого статтею 144 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судовий контроль як інструмент ефективного виконання судових рішень та заходи процесуального примусу мають різну правову природу, зокрема, підстави застосування, мету та коло осіб, до яких вони можуть бути застосовані.
Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що за своєю правовою природою накладення судом штрафу за невиконання рішення суду у порядку, передбаченому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України (у порядку судового контролю) є заходом процесуального примусу, передбаченого статтею 144 Кодексу адміністративного судочинства України, в контексті можливості касаційного оскарження судових рішень суду апеляційної інстанції про накладення штрафу, ухвалених в межах процедури судового контролю, передбаченої статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, та дійшла висновку про те, що ухвали суду апеляційної інстанції про накладення штрафу та ухвали з інших питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищенаведені висновки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладені в ухвалі від 30.04.2024 у справі № 380/12153/20 (адміністративне провадження № К/990/31052/23), а також предмет касаційного оскарження в даній справі, Верховний Суд дійшов висновку, про те, що як ухвали судів першої інстанції (після їх апеляційного перегляду) так і ухвали суду апеляційної інстанції про накладення штрафу та ухвали з інших питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16.05.2024 у справі №  340/2650/20.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки оскаржуване у цій справі судове рішення не може бути переглянуте Верховним Судом як судом касаційної інстанції в адміністративних справах у порядку, визначеному Главою 2 розділу ІІІ КАС України, то згідно з частиною другою статті 339 цього Кодексу касаційне провадження підлягає закриттю як помилково відкрите.
Керуючись статтями 339, 345 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ухвалив:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі №640/29061/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Головуючий                                                                                           Л.В. Тацій
Судді                                                                                                     С.Г. Стеценко
                                                                                                    Т.Г. Стрелець