Номер провадження: 22-ц/813/3506/24 
Справа № 520/3293/19
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Пухи А.М.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Літвінова І.А., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
18 лютого 2019 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності.
В ході пояснень позивача, остання підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі та визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя матеріали обладнання тощо, використані в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О»; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину матеріалів обладнання тощо, використаних в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О».
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що після реєстрації шлюбу у 1998 році з ОСОБА_2 вони спільно з народженою у цьому ж році дитиною проживали за адресою. АДРЕСА_2 . В 2003 році ОСОБА_2 набув за договором дарування право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 59,5 кв.м. за цією адресою, і протягом 2004-2005 року спільними зусиллями подружжя ОСОБА_3 було реконструйовано 16/100 частин житлового будинку за адресою в АДРЕСА_2 , в наслідок чого значно збільшилася площа та вартість майна. У 2005 році виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на 16/100 частини спірного домоволодіння на ім`я ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу у 2008 році ОСОБА_1 з дитиною продовжувала певний час проживати за цією адресою. У 2016 році був одержаний висновок про визначення порядку користування спірною частиною житлового будинку. ОСОБА_2 право позивача на спірне майно не визнав, вважаючи його особистою приватною власністю. Сторони не домовились про порядок поділу майна, у зв`язку з чим реалізація права позивача може бути здійснена виключно у судовому порядку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності - задоволено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2023 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у її позовних вимогах.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконне та необґрунтоване, як того вимагає ст. 273 ЦПК України.
Вказує, що позивачка ОСОБА_1 надала суду, в її розумінні, доказ у вигляді висновку № 09-03/16 від 09.03.2016 р., який, як вказує суд, складений спеціалістом в галузі будівельно-технічного дослідження. А саме головне, що цей висновок був зроблений щодо визначення порядку користування 16/100 частиною житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 . Суд на аркуші 5 свого рішення перелічує відповіді вказаного спеціаліста, з яких вбачається, що висновок готувався зовсім для іншої справи, з іншими позовними вимогами.
Слід додати до цього, що справа, яку розглянув суд, мала бути розглянута обґрунтовано лише з проведенням експертизи (будівельно-технічної).
І тоді висновок судового експерта буде доказом по справі. Про це зазначено у ст. 76 ЦПК України «Допустимість доказів»:
Зазначає, що у нього з позивачкою не було сумісних та загальних коштів для будівництва та проведення ремонтних робіт. Не існували кошториси та квитанції про набуття матеріалів. Якщо суд має у справі такі документи, то слід пам`ятати, що кошториси повинні бути мною підписані. Квитанції про набуття матеріалів потребують грошової відповідності з їх кількістю, витраченою на будівництво.
Без проведення експертного обстеження з наданням висновку не має можливості вирішувати позовні вимоги позивачки.
Позивачка просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя матеріали та не називає, які ж це матеріали. Просто вказує: матеріали, що були використані в процесі будівництва.
Але ж матеріали мають назву, мають кількість та якість, тим більш, що позивачка просить провести розподіл матеріалів та визнати її право власності на них у розмірі 1/2 частини.
Теж саме - з обладнанням. Позивачка посилається на час перебування у шлюбі, тобто 2004-2005 роки, але ж позовні вимоги заявляє у 2019 році.
За цей час у зв`язну з закінченням строку експлуатації, просто заміни на більш економічний або сучасний прилад, обладнання обновлялося та стало вже не придбаним під час шлюбу і його вважати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ніяк неможливо.
Суд посилається на постанову Верховного Суду від 07.09.2016 р., у якій зроблено правовий висновок, що «новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів ...».
І далі, суд з посиланням на ст. ст. 60, 63, 69 СК України та ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України, робить висновок, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений під час шлюбу, може бути визнаний об`єктом:права спільної сумісної,власності подружжя з визначенням часток.
У справі, яку 17.11.2023 р. розглянув суд, потрібно визначитися, чи є спірний об`єкт об`єктом незавершеного будівництва.
Для цього необхідно провести експертне обстеження та мати з цього приводу висновок, що буде доказом.
Суд визнав об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, яке мені було подаровано, і до проведення реконструкції входило до складу подарованих мені 16/100 часток
Будь-яких актів прийому у позивачки будівельних матеріалів не складалося. Чи увесь обсяг придбаних будівельних матеріалів був витрачений на будівництво прибудови - залишилося без з`ясування.
Тому, як доказ по своїм позовним вимогам, позивачка повинна була надати або клопотати про проведення будівельно-технічної експертизи, висновок якої і був би доказом щодо проведення реконструкції 16/100 частин будинку АДРЕСА_2 під час знаходження у шлюбі зі мною у 2004-2005 р. р,
Вважаю, що на час надання позову, а це 2019 рік, у позивачки не було оригіналів чеків та накладних, вона не зберігала їх з 2004-2005 років. А то б мала і пред`явити суду оригінали цієї документації.
Суд незаконно не взяв до уваги покази свідків.
Крім того, суд незаконно відмовив у застосуванні строків позовної давності.
Позивачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу 10.12.2009 р., тобто заявляти свої теперішні вимоги позивачка мала до грудня 2012 року.
Залишила житло позивачка у 2014 році, зверталась до судових закладів у 2014 році, коли вже сплинули ще 2 роки.
Сама позивачка стверджує, що лише у 2016 році дізналася від експерта про порушення свого права.
Вона звернулася до мене з позовом про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності після спливу позовної давності, а це підстава для відмови у позові.
Суд неправильно рахує строк позовної давності та через це не застосовує строків позовної давності щодо позову ОСОБА_1 до мене про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ.
Суд повинен був оголосити негайно своє рішення по справі після закінчення судового розгляду, тобто, тоді ж, 27.10.2023 р., та оголосити вступну та резолютивну частини рішення, з дня оголошення якої, тобто з того ж 27.10.2023 р., скласти протягом 10 днів повний текст рішення.
10-ий день закінчувався 06.11.2023 р. У судді був відкритий лікарняний, а 09.11.2023 р. його закрили.
Таким чином, повний текст рішення мав бути складеним до 11.11.2023 р., з урахуванням хвороби судді з 06.11.2023 р. до 09.11.2023 р. включно, але ж ніяк не до 17.11.2023 р.
Щодо вигадки суду стосовно виключення з процесуального строку вихідних, святкових, лікарняних - таке відсутнє у ст. 127 ЦПК України (до того ж, зараз діє воєнний стан).
А за ст. 124 ч. З ЦПК України, закінчення процесуального строку, тобто 10.11.2023 р., не припадає на неробочі дні.
Позиція учасників у справі.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/3293/19 - без змін.
Вказує, що роботи по зведенню будівлі та проведенню ремонтних робіт проводилися подружжям сумісно та на загальні кошти сторін, що підтверджується кошторисами та квитанціями про набуття матеріалів та іншими доказами, які подано до позову, в тому числі висновком № 09-03/16 від 09.03.2016 року про визначення порядку користування 16/100 спірного житлового будинку.
Матеріали справи містять відомості та відповідні докази щодо зведення спірної будівлі до розірвання шлюбу, та проведення ремонтних робіт спільно подружжям на загальні кошти сторін. Доказами такого будівництва є кошториси та квитанції про набуття матеріалів.
Тому, доводи апелянта на відсутність доказів в обґрунтування позовних вимог не спростовують висновків суду першої інстанції, які в свою чергу основані на дійсних обставинах справи.
Щодо застосування позовної давності, позивачка погоджується із висновком суду першої інстанції, враховуючи, що право на спірне майно було порушене саме з моменту звернення до експерта в 2016 році, так як остання дізналась про можливість поділу матеріалів обладнання, використаних в процесі будівництва, оскільки спірний будинок мав статус незавершеного будівництва.
А тому, у враховуючи, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду позивачка не зявилась до суду , що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не заважає розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін та відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ч.1 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким чином, за змістом ст.ст.89, 263, 264, 265 ч.4 ЦПК України суд зобов`язаний надати мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також оцінити належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості в повній мірі.
З матеріалів справи вбачається та апеляційним судом встановлено, шлюб між ОСОБА_1 , 1978 р.н., та ОСОБА_2 , 1978 р.н., зареєстровано у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану м. Одеси 14 березня 1998 року (а.с. 8 звор. том І).
Після реєстрації шлюбу позивачка вселилася до відповідача в частину будинку де він мешкав («квартиру АДРЕСА_4 та складалася із двох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 59,5 кв. м, житловою 25,9 кв.м, а саме т.п. «1-1» - коридор площею 6,6 кв.м., т.м. «1-2» - кухня площею 16,0 кв.м., т.м. «1-3» - кухня площею 11,0 кв.м., т.м. «1-4» – житлова площа 10,9 кв.м., т.м. «1-5» - житлова площа 15,0 кв.м.
23 квітня 1998 року, під час перебування у шлюбі, у подружжя ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради 06 травня 1998 року (актовий запис про народження № 475 від 06.05.1998 року).
Позивачка із спільною з відповідачем дитиною проживали разом де у різний період були зареєстровані: ОСОБА_2 – з 21.03.2014 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 (а.с. 163 том І); ОСОБА_1 та їх дочка ОСОБА_5 – з 14.12.2005 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с. 7 звор. том І; а.с. 164 том І). До цього часу адреси реєстрації місця проживання у сторін та їх дитини не змінилися.
Право власності на квартиру АДРЕСА_4 відповідач набув під час шлюбу 08.12.2003 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., реєстр. номером 11567 (а.с. 15 том І).
За вказаним договором на час дарування квартира складалася в цілому з двох житлових кімнат і загальних приміщень загальною площею 59,9 кв.м., корисною площею 25,9 кв.м.
Зважаючи на положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України це майно, як майно набуте ОСОБА_2 за час шлюбу, але на підставі договору дарування є його особистою приватною власністю та розподілу не підлягає. Вказані положення Сімейного кодексу України з 01.01.2003 року діють у незмінній редакції.
В подальшому частина будинку по АДРЕСА_2 , де проживало подружжя ОСОБА_3 з дитиною було реконструйоване.
Зазначається, що реконструкцією будівель вважається проведення будівельних робіт в цілях зміни існуючих техніко-економічних показників об`єкту і підвищення ефективності його використання, що передбачають: реорганізацію об`єкта, зміну геометричних розмірів і технічних показників, капітальне будівництво, прибудови, надбудови, розбирання та посилення тримальних конструкцій, переобладнання горищного приміщення під мансарду, будівництво та реконструкцію інженерних систем і комунікацій тощо.
Під час перебування у шлюбі у період 2004-2005 роки за адресою в АДРЕСА_2 , було проведено реконструкцію 16/100 частин житлового будинку, які на той час відповідно до технічної документації складалися з житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м., житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м. житлової кімнати т.п. «1-4» площею 12,7 кв.м., та житлової кімнати т.п. «1-5» площею 15,0 кв.м., коридору т.п. «1-1» площею 13,9 кв.м., кухні т.п. «1-2» площею 15,5 кв.м., санвузла т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м., коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв. м., тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м., гаражу під літ. «О», сарай під літ. «П», сарай під літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», гараж під літ. «Л», мостіння т.п. «І-VІІ», огорожа т.п. № 1-16.
Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 559 від 28.04.2005 року було присвоєно статус «домоволодіння» квартирам АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 . Виконавчим комітетом Одеської міської ради 03.08.2005 року відповідачу було видано свідоцтво про право власності на 16/100 частини спірного домоволодіння.
Сімейні стосунки між сторонами не склалися. Шлюб між сторонами було розірвано, про що 21 жовтня 2008 року в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Київського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 775. Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 видане 10.12.2009 року.
До розірвання шлюбу роботи по зведенню будівлі та проведенню ремонтних робіт проводилися подружжям сумісно та на загальні кошти сторін, що підтверджується кошторисами та квитанціями про набуття матеріалів та іншими доказами, які подано до позову, в тому числі висновком № 09-03/16 від 09.03.2016 року про визначення порядку користування 16/100 спірного житлового будинку.
Отже, у частині спірного житлового будинку АДРЕСА_2 було зведено нові приміщення: коридор т.п. «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухню «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузол т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридор т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбур т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гараж під літ. «О», сарай під літ. «П».
Відповідно до висновку № 09-03/16 від 09.03.2016 року, складеному спеціалістом в галузі будівельно-технічного дослідження про визначення порядку користування 16/100 частиною житлового будинку за адресою в АДРЕСА_2 :
1). Ступінь будівельної готовності, реконструйованих 16/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 складає 100%.
2). Ринкова вартість (без ПДВ) 16/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , без врахування вартості земельної ділянки складає: Ср=45134 у.о. або 1 205 073 грн., за курсом НБУ на дату оцінки 18.03.2016 року – 26,6999 грн. за 1 дол. США.
3). Вартість будівельно-монтажних робіт (з урахуванням індексів зміни вартості будівельно-монтажних робіт), використаних будівельних матеріалів і експлуатації машин і механізмів при здійсненні реконструкції 16/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: квартири АДРЕСА_3 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.;, житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О» (гараж у висновку було помилково вказано під літ. «Н») на 01.09.2004 року відповідно зведеного кошторисного розрахунку (Додаток № 1) складає 46 800 грн.
4). Пропонується наступний варіант порядку користування 16/100 домоволодіння, зокрема кв. АДРЕСА_3 загальною площею 105,7 кв.м., згідно якого:
- 1 особі виділити житлову кімнату т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; коридор т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.
- 2 особі виділити житлову кімнату т.п. «1-4» площею 10,9 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-5» площею 15,0 кв.м.; кухню т.п. «1-3» площею 11,0 кв.м.; тамбур т.п. «1-1-« площею 3,2 кв.м.
- в спільне користування виділити нежитлові і підсобні приміщення: коридор т.п. «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухня т.п. «1-2» площею 15,5 кв.м.; санвузол т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; гараж під літ «О».
В ході пояснень позивача ОСОБА_1 остання підтримала свої остаточно уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі, та визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя матеріали обладнання тощо, використані в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.;, житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О»; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину матеріалів обладнання тощо, використаних в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О».
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 331 ЦК Україну право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Верховний суд України у своїй постанові від 07.09.2016 р. по справі № 6-47цс1б, зробив правовий висновок, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз ст.ст. 60, 63, 69 СК України та ст.ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Таким чином, якщо спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивач позбавлений можливості здійснити будь-які дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також, відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Частиною 1 ст. 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Сторонами шлюбний договір, або будь-які інші договори щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, а також щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не укладалися.
Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Сторони не домовились про порядок поділу майна, у зв`язку з чим реалізація прав позивача може бути здійснено виключно у судовому порядку.
Частиною 1 ст. 3 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.
Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц (касаційне провадження № 61-29948св18) та з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 756/13581/16-ц (касаційне провадження № 61-34274св18).
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до тверджень відповідача щодо недоведеності позивачкою обставин справи про участь у будівництві спірного будинку, адже останні ґрунтуються на припущеннях та не спростовують наявний у матеріалах справи доказів позивачки, а твердження відповідача є у протиріч із зазначеною практикою Верхового суду.
Тому доводи в цій частині апеляційний суд відхиляє.
Стосовно заявленого відповідачем спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне:
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі№ 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).
За приписми статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Позивачка звернулась із зазначеним позовом в межах строків, передбачених ч. 2 ст. 72 СК України, оскільки після розірвання шлюбу остання продовжувала проживати та користуватись спірним будинком, а про порушене її право дізналась з моменту звернення до експерта в 2016 році, так як остання дізналась про можливість поділу матеріалів обладнання, використаних в процесі будівництва, оскільки спірний будинок мав статус незавершеного будівництва. Крім того, ОСОБА_1 раніше зверталася до суду із позовом до відповідача про розподіл майна подружжя із іншими позовними вимогами, включаючи встановлення порядку користування житловими приміщеннями.
Таким чином доводи апелянта в цій частині є недоречними.
Ст. 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 Цивільного кодексу України.
Згідно з нормою ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Ст. 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма ст. 368 Цивільного кодексу України.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України).
За ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України).
У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.. 331), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Такі правові висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 та від 7 вересня 2016 року № 6-47цс16.
Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 року при розгляді справи №397/290/14-ц та 28.01.2019 року при розгляді справи № 607/2790/15-ц.
Проте колегія суддів звертає увагу, що право власності на квартиру АДРЕСА_4 відповідач набув під час шлюбу 08.12.2003 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., реєстр. номером 11567 (а.с. 15 том І).
В подальшому, як встановлено судом, було здійснено реконструкцію на сумісні кошти.
Відповідно до висновку № 09-03/16 від 09.03.2016 року, складеному спеціалістом в галузі будівельно-технічного дослідження про визначення порядку користування 16/100 частиною житлового будинку за адресою в АДРЕСА_2 вартість будівельно-монтажних робіт складає 46800 грн., тобто 1/26 від ринкової вартості 16/100 належних відповідачу будинку, що дає право позивачу звернутись до суду відповідно до норм Сімейного кодексу України про стягнення від вартості будівельно-монтажних робіт.
Висновок суду першої інстанції - визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя матеріали обладнання тощо, використані в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає обставинам справи, принципу пропорційності та не дозволяє сторонам вирішити цивільно правовий спір, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що не позбавляє її права на звернення до суду.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення з постановленням нового, яким слід відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2023 року – скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 25 червня 2024 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         О.Ю. Карташов 

Ю.П. Лозко