ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/20920/21                Головуючий суддя І інстанції Кононенко  Т. О.
Провадження № 22-ц/818/504/24        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: спори про володіння чужим майном

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2024 року                                                                                         м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії  Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп» - адвоката Грайворонського Ігоря Валерійовича, представника ОСОБА_1 - адвоката – Лисенко Андрія Олександровича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна про витребування майна із чужого незаконного володіння від особи, яка є останнім його набувачем,
в с т а н о в и в :
Позивач у листопаді 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінанс Проперті групп”, приватний нотаріус Харківського міського Нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння від особи, яка є останнім його набувачем.
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінанс Проперті групп”, приватний нотаріус Харківського міського Нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння від особи, яка є останнім його набувачем.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.02.2007 року між Позивачем і ТОВ «Укрпромбанк» було укладено Кредитний договір №76/07-КВ згідно до якого Позивач отримала кредитні кошти в розмірі 28000 доларів США.
14.02.2007 року між Позивачем і ТОВ «Укрпромбанк» було укладено Іпотечний договір №76/07-КВ/Z, яким було забезпечено виконання умов вищезазначеного Кредитного договору. Предметом іпотеки є квартира за адресою АДРЕСА_1 .
30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» і АТ «Дельта Банк» булок укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань згідно до якого всі права та обов`язки ТОВ «Укрпромбанку» - за Кредитним договором № 76/07-кв від 14.02.2007 та Іпотечним договором № 76/07-КВ/Z від 14.02.2007 p. перейшли до АТ «Дельта Банк». Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11.05.2016 року з позивача було стягнуто заборгованість за Кредитним договором № 76/07-кв від 14.02.2007 року у розмірі 215711 грн.
22.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінанс Проперті Групп» було укладено Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №1609 за яким право вимоги за Іпотечним договором №76/07-KВ/Z від 14.02.2007 року перейшло до ТОВ «Фінанс Проперті Групп».
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обмежень індексний номер 48528699 від 05.09.2019 року право власності на належне Позивачу іпотечне майно — квартиру за адресою АДРЕСА_1 було перереєстровано на ТОВ «Фінанс Проперті Групп».
Після реєстрації на ТОВ «Фінанс Проперті Групп» права власності на іпотечну квартиру, представниками ТОВ «Фінанс Проперті Групп» було примусово виселено позивача з зазначеної квартири.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.02.2021 p. позов
 ОСОБА_3 до ТОВ «Фінанс Проперті групп» було задоволено частково, та скасовано реєстраційний запис приватного нотаріуса ХМНО Чижової Н.А. про право власності №33084776 від 04.09.2019 року на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінанс Проперті групп». Вказане судове рішення набрало законної сили.
Між ТОВ «Фінанс Проперті групп» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 5 від 03.01.2020 року завірений приватним нотаріусом ХМНО Погрібної Т.П., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50562292 від 03.01.2020, згідно до якого відповідач ОСОБА_1 придбав у власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5031 грн.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінанс Проперті Груп» адвокат Грайворонський І.В. посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, та у задоволенні позову відмовити.
Скарга мотивована тим, що сам по собі закон, який встановлює мораторій на задоволення валютних іпотечних кредитів за рахунок примусового звернення стягнення на житлову нерухомість – предмет іпотеки не є безумовною підставою для відмови в погашенні заборгованості за рахунок предмета іпотеки, а лише може враховуватися у встановленому законом порядку до правовідносин, на які він поширюється.
Вказує, що відмітка в паспорті про реєстрацію місця проживання не дає можливості встановити обставину дійсного проживання позивачки в іпотечній квартирі.
За приписами ст.ст. 626, 627, 629 та ст. 638 ЦК України слід дійти висновку про те, що іпотечний договір, як вираз вільної домовленості його сторін на встановлення відповідних правовідносин на обов`язкових для сторін умовах, не може порушувати їх прав, а раніше надане іпотекодержателю право на позасудове стягнення кредитного боргу за рахунок іпотечного майна позивачкою не заперечувалось протягом всього строку його дії, а тому не можна вважати, що вона втратила право власності на спірну квартиру поза своєю волею.
Вважає, що не є доведеним факт проживання позивачки в іпотечній квартирі на момент звернення на неї стягнення; нема підстав для поширення мораторійних обмежень закону на договір купівлі-продажу спірної квартири, а звернення стягнення в позасудовому порядку за іпотечним застереженням згідно чинного на той час розуміння відповідних норм права допускалось, оскільки реалізовувалось на підставі раніше досягнутої сторонами домовленості, відповідно до закону та актуальній та релевантній зі спірними відносинами практиці касаційного суду.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Лисенко А.О. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.02.2021 року по іншій справі № 643/14857/19 має преюдиційний характер, оскільки ОСОБА_1 не був залучений до розгляду згаданої справи, а тому даний висновок суду є необґрунтованим та не може бути поставлений в якості підтвердження позовних вимог.
Вказує, що на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 03.01.2020 року у Державному реєстрі речових прав було відсутнє будь-яке обмеження щодо відчуження нерухомого майна, а тому відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, наведені з цього приводу висновки суду є помилковими, не обґрунтованими, та спростовуються доводами скарги.
Вважає безпідставними твердження позивача щодо відсутності її волевиявлення щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності за іпотекодержателем, оскільки з цього приводу вона уклала відповідний договір іпотеки, який не був визнаний недійсний.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарги підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції навів наступні мотиви свого рішення.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.02.2021 року, яке набрало законної сили 26.03.2021 року, скасовано реєстраційний запис приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. про право власності № 33084776 від 04.09.2019 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінанс Проперті Групп».
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.02.2021 року, яке набрало законної сили 26.03.2021 року, встановлено, що на підставі пункту 1 Закону України № 1304-VII, не може бути примусово звернено стягнення (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , як на таку, загальна площа якої не перевищує 140 квадратних метрів для квартири, та яка використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя як забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору № 76/07-КВ від 14.02.2007 р., укладеного в іноземній валюті. Судом встановлено, що згідно технічної характеристики на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом спору, її загальна площа становить 64,6 кв. м. Відповідно до штампу в паспорті ОСОБА_2 , її місцем реєстрації та проживання є адреса: АДРЕСА_1 . З огляду на наведене у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Фінанс Проперті Групп» .
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року, справа № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Аналіз змісту зазначеної постанови Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Судове рішення у справі № 643/14857/19, що набрало законної сили, ухвалено стосовно ОСОБА_2 та щодо одного і того самого спірного нерухомого майна ( АДРЕСА_1 ).
При розгляді даної справи у загальному порядку відповідачем не було спростовано обставини встановлені рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.02.2021 року, а тому доводи відповідача щодо відсутності підстав для преюдиціальності встановлених фактів рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.02.2021 року у справі № 643/14857/19, є безпідставними.
Відповідно до ст. 387 ЦК України, віндикаційний позов є позовом власника про витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, то за допомогою пред`явлення даного позову здійснюється захист правомочностей володіння, користування та розпорядження власника, оскільки якщо майно вибуло зі сфери його майнового панування, власник фактично позбавляється можливості реалізувати жодну з правомочностей, що складають зміст його суб`єктивного права.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником майна, а саме квартири АДРЕСА_3 , та позбавлена володіння вказаним майном поза її волею.
Відповідач, ОСОБА_1 , є особою, яка незаконно, без належної правової підстави володіє чужим майном. Незаконним володільцем вважається будь-яка особа, яка заволоділа чужим майном за відсутності правової підстави для цього –набувач, який придбав річ в особи, яка не мала права її відчужувати або якщо така підстава раніше існувала, але згодом відпала чи визнана недійсною, так звана „негідна” правова підстава.
Відповідно до ч.3 ст.397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлене рішенням суду.
Об`єктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, що збереглося в натурі, тобто саме те майно, яке попередньо вибуло з володіння власника, квартири АДРЕСА_3 .
Можливість витребування майна, згідно зі ст.388 ЦК України, залежить від двох обставин: добросовісності чи недобросовісності набувача майна та відплатності чи безвідплатності придбання ним майна за договором.
Основою для поділу володіння на добросовісне та недобросовісне є суб`єктивний критерій – обізнаність набувача про неправомірність придбання речі. Тому набувач вважається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що відчужувач не мав права на відчуження речі.
До моменту пред`явлення віндикаційного позову добросовісний володілець не усвідомлює та не повинен усвідомлювати свого дійсного правового статусу, вважаючи себе власником майна, придбаного за договором.
Набувач, який знав або повинен був знати про те, що відчужувач майна, не мав на це права є недобросовісним набувачем.
Під поняттям „знав” слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи в тому, що вона набуває майно в суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Що ж до поняття „міг знати”, то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг і зобов`язаний був про це знати.
Судом встановлено, що відповідач, ОСОБА_1 придбав майно за відплатним договором купівлі-продажу від 03.01.2020 року у продавця ТОВ «Фінанс Проперті Групп», за ціною 430000 грн, вказана сума сплачена продавцем на підставі авансового договору до підписання цього договору купівлі-продажу. Відповідач ОСОБА_1 не проявив розумної обачності та обережності, не вжив усіх розумних заходів для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна, яке є предметом судового спору, та ставить під сумнів його добросовісність при купівлі цього майна.
Судом встановлено, що між відповідачем ОСОБА_1 , та позивачем ОСОБА_2 , немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту.
До обставин, які свідчать про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину (період розгляду справи судом щодо скасування права власності ТОВ «Фінанс Проперті Групп», дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті»); суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини (продавець ТОВ «Фінанс Проперті Групп», фінансова установа, яка здійснила звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті»; Інформаційна довідка № 195571418, відповідно до якої підставою виникнення права власності у ТОВ «Фінанс проперті групп» є іпотечний договір № 76/07-КВ/Z).
Відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, не спростовують висновків суду викладених вище.
Суд вважав преюдиціально встановлений на підставі рішення Дзерджинського районного суду м.Харкова від 18.02.2021 року, яке набрало законної сили 26.03.2021 року про скасування реєстрації права власності за ТОВ «Фінанс проперті групп», факт про те, що спірна квартира знаходиться у відповідача без відповідної правової підстави, внаслідок чого він відповідно є недобросовісним набувачем.
При цьому суд також зазначив, що витребування спірної квартири у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відповідатиме критеріям пропорційності, передбаченим приписами статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також сприятиме відновленню порушених прав позивача, захист яких в судовому порядку вона здійснює з 2019 року. Відповідач не позбавлений права пред`явити вимоги до ТОВ «Фінанс проперті групп» на підставі статті 661 ЦК України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.
Враховуючи вищевказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими , що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, до яких суд дійшов при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу за № 410 від 14.02.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., ОСОБА_4 набула у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 43, 3 кв. м., загальною площею 64,6 кв.м.
Вказаний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 3563707 від 14.02.2007.
Крім цього, 14.02.2007 між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір №76/07-КВ.
Відповідно до п.1 Розділу 1 вищевказаного договору, Банк надає Позичальнику кредитні кошти, надалі «Кредит» на наступних умовах: сума Кредиту – 28 000,00 тисяч доларів США, строк кредитування 240 місяців, Дата повернення кредиту – «12» лютого 2027 року.
Розділом 3 передбачено, що виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором (повернення Кредиту, сплата процентів за його користування, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених Договором) забезпечується іпотекою: 3-кімнатна квартира, площею 64,6 кв.м., житловою площею 43,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. № 410.
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 76/07-КВ, 14 лютого 2021 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №76/07-КВ/Z.
Відповідно до пункту 2 Договору іпотеки предметом іпотеки є: 3-х кімнатна квартира загальною площею 64,6 кв. м., житловою площею 43,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п . 4.1. Іпотечного договору, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому поверненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті/частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитом строки; якщо у 3-дений строк після загибелі, пошкодження чи втраті предмета іпотеки іпотекодавець не здійснить його заміну відповідно до п. 3.1.8 цього договору; якщо інша, ніж іпотекодержатель, особа набула право стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.2. Іпотечного договору передбачено, що у випадку порушення іпотекодавцем обов`язків за цим та/або Кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотепекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 6.4. Іпотечного договору сторони домовились про накладення на предмет іпотеки заборони відчуження до повного виконання основного зобов`язання.
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 04 серпня 2019 року приватний нотаріус прийняв рішення за індексним номером № 33084776 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яким перереєстровано квартиру за «Фінанс Проперті Групп». При цьому підставою для виникнення права власності на квартиру зазначено Іпотечний договір.
Рішенням Київського районного суду м. Харкові від 11.05.2016 позов Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі 215 711,65 коп. та судовий збір у розмірі 2157 грн. 12 коп. Дотепер вказане рішення суду не виконане.
Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься тільки у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).
Вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та державної реєстрації права з припиненням відповідного речового права не є належним способом захисту, оскільки така реєстрація відбувається на підставі відповідного права, тобто є похідною від наявності відповідного. Способи захисту порушеного цивільного права чи інтересу визначені у ст. 16 ЦПК України, перелік яких не є вичерпними, але ці способи захисту мають відповідати змісту спору, який виник між сторонами. Тому предметом доказування у справі в межах заявлених підстав позову та вимог є з`ясування змісту спірних правовідносин, які виникли між сторонами.
Метою віндикаційного позову є забезпечення відновлення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Тому рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням, що відновлює право власності позивача і передбачає на підставі відповідного рішення суду внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Належним способом захисту права власності, якого була позбавлена особа при таких обставинах справи є вимоги про витребування спірного майна (віндикаційний позов).
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 761/11593/13-ц (провадження № 61-13689св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний (належний) спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, а суд має зобов`язання захистити порушене право в межах підстав та предмету заявленого позову за рахунок ефективного застосування норм права.
Отже, право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним (належним), тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
У справі, яка переглядається, позивач просила про витребування спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння від особи, яка є останнім його набувачем – відповідача ОСОБА_1 , який є її власником на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, укладеного у нотаріальній формі між третьою особою - ТОВ «Фінанс Проперті групп» та відповідачем ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 5 від 03.01.2020 року, завірений приватним нотаріусом ХМНО Погрібної Т.П., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50562292 від 03.01.2020.
При цьому вона наполягала, що вона була позбавлена своєї власності у незаконний спосіб, та поза її волею.
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Для застосування вказаних норм ст.ст. 387, 388 ЦК України позивачка, яка не була стороною вищевказаного договору купівлі-продажу від 03.01.2020 року, має довести той факт, що звернення стягнення на спірну квартиру підставі вищевказаного договору іпотеки відбулося незаконно та поза її волею. 
Однак, відповідного рішення про незаконність звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Фінанс Проперті групп» позивачка до суду не надала та не спростувала презумпцію правомірності такого звернення у даній справі. Такі дії іпотекодержателя можуть бути оспорені іпотекодержателем, однак таких вимог позивачка не заявляла. Відповідних позовний вимог про визнання неправомірним звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодаржателем ТОВ «Фінанс Проперті групп» на підставі вищевказаного договору іпотеки, відповідно до якого вказане товариство набуло у власність, - у даній справі не було заявлено, та судом не розглядалось. 
У статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.02.2021 року по іншій справі №643/14857/19 не має преюдиційного характеру по даній справі, наведені з цього приводу доведеним з цього приводу доводи позову не відповідають нормі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а тому суд помилково, з порушенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України вважав доведеними на підставі вказаного рішення, що позивачка незаконно була позбавлення права власності на спірну квартиру. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки відповідач ОСОБА_1 не був учасником вищевказаної справи № 643/14857/19, а тому за змістом норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказане рішення не має преюдиціального значення у даній справі. 
На переконання сторони позивачки, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося усупереч дії мораторію, запровадженого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (наразі втратив чинність на підставі Кодексу України з процедур банкрутства, Закон України № 2597-VIII від 18.10.2018, ВВР, 2019, № 19, ст.74), та без її згоди.
Суд правильно вказав, що незаконним володільцем вважається будь-яка особа, яка заволоділа чужим майном за відсутності правової підстави для цього – набувач, який придбав річ в особи, яка не мала права її відчужувати або якщо така підстава раніше існувала, але згодом відпала чи визнана недійсною, так звана „негідна” правова підстава.
Однак, встановлений Законом  № 1304-VII мораторій не передбачав втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняв його примусове стягнення (відчужувати без згоди власника).
З огляду на вищевказане колегія суддів звертає увагу, що питання законності звернення стягнення на іпотечне майно – спірну квартиру також має спірний характер, але таких позовних вимог судами не розгладшалося, позивачка відповідних рішень суду при розгляді цієї справи не надала.
Суд не звернув уваги, що на день набуття у 2020 році відповідачем ОСОБА_1 у власність вищевказаної квартири відповідного спору про право власності на неї в судах не розглядалося, та було відсутнє рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2021 року у справі № 643/14857/19 про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за продавцем цієї квартири – іпотекодержателем ТОВ «Фінанс Проперті Групп». Відповідач ОСОБА_1 - покупець цієї квартири не був учасником справи № 643/14857/19, а у справі відсутні докази про те, що він на день її придбання знав про розгляд згаданої справи судом. 
З урахуванням вищевказаних обставин у їх сукупності, та відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяжень речових прав на спірну квартиру як на день розгляду справи № 643/14857/19 про скасування реєстраційного запису про право власності на неї за ТОВ «Фінанс Проперті Групп», так і на день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, - слід визнати необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо недобросовісної поведінки власника спірної квартири - відповідача ОСОБА_1 , законність його права власності на спірну квартиру ніким не було оспорено та є чинним.
За таких обставин є помилковими висновки суду про те, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, та що він є особою, яка незаконно, без належної правової підстави володіє чужим майном. 
Колегія суддів звертає увагу, що за наявності у п. 4.1 Іпотечного договору висловленої згоди позивачки на те, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі заборгованості за договором кредиту, та з урахуваннями згаданого рішення суду про її стягнення, яке має обов`язковий характер, - відповідно до принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, не можна вважати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося поза волею позивачки у розумінні відсутності підстав для застосування судом вказаної норми п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України про витребування спірної квартири від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У цьому контексті колегія суддів також зауважує, що позивачка, яка позивалась до суду з метою повернення у свою власність предмет іпотеки, тривалий час не виконує рішення суду про стягнення заборгованості, що забезпечено цією іпотекою.
Суд першої інстанції також помилково вважав, що згадане рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.02.2021 року по іншій справі №643/14857/19 про скасування права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем поновлює право власності позивачки, що є необхідною умовою для задоволення її позовних вимог з передбачених нормами ст.ст. 387, 388 ЦК України підстав.
За умови, що правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено третім особам, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неефективний (неправомірний) спосіб захисту. Задоволення такого позову приводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.
Саме такі правові висновки були висловлені за аналогічних обставин справи у постанові ВП ВС від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21), тому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів їх враховує у даній справі, застосовуючи тлумачення вказаного правового висновку за правилом «від зворотного».
Суд першої інстанції у контексті неможливості за наступних обставин застосування норм ст.ст. 387, 388 ЦК України, не звернув уваги, що на день ухвалення згаданого рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 18 лютого 2021 року у справі № 643/14857/19 про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержавтелем ТОФ «Фінанс Проперті Групп», - її власником на підставі чинного договору купівлі-продажу від 03.01.2020 року та після реєстрації цього права в той же день вже був відповідач ОСОБА_1 . 
За таких обставин автоматичного та безспірного поновлення права власності позивачки на підставі вказаного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 18 лютого 2021 року, ухваленого в іншій справі № 643/14857/19, – не відбувається. 
Тому, за змістом вищевказаного правового висновку, само по собі (per ipsum) скасування рішення державного реєстратора не призвело до поновлення права власності позивачки на спірну квартиру. Суд першої інстанції всупереч ст.ст. 89, 263 ЦПК України не з`ясував, що за таких обставин справи відсутні підстави для застосування норм ст.ст. 387, 388 ЦК України. 
Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України ”Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ” (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2004, № 51, ст.553) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом № 340-IX від 05.12.2019; в редакції Закону № 2518-IX від 15.08.2022).
Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта правовідносин, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 296/8723/18 (провадження № 61-8753св19).
Колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує, що у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348ц15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 754/12907/17 (провадження № 61-11056св19) міститься правовий висновок про те, що у зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.
Отже, позивачка у даному випадку обрала неналежний спосіб захисту і така помилка відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, ст.ст. 12, 13 ЦПК України, не може бути самостійно, за рахунок процесуальної активності виправлена судом апеляційної інстанції в межах розглянутого судом позову. Принцип «jura novit curia» («суд знає право»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus), – застосовується лише відповідно до заявлених у позові підстав та предмету позову.
Виходячи з наведених обставин та правового обґрунтування, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.
Оскільки суд першої інстанції: неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи; порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а тому відповідно до п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду повністю та ухвалює нове рішення про відмову у задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп» - адвоката Грайворонського Ігоря Валерійовича, представника ОСОБА_1 - адвоката – Лисенко Андрія Олександровича задовольнити.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2023 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна про витребування майна із чужого незаконного володіння від особи, яка є останнім його набувачем відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складений 22 липня 2024 року.

Головуючий                                                                               В.Б. Яцина

Судді колегії                                                                         Ю.М.Мальований

                                                                                               О.В.Маміна