ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 липня 2024 року
м. Київ
справа № 161/2087/22
провадження № 51-357 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,   
потерпілого                                     ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілого          ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
захисників                                       ОСОБА_8 і ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
засуджених                                     ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (у режимі відеоконференції),
перекладача                                    ОСОБА_12 ,
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_10 і його захисника ОСОБА_8 , засудженої ОСОБА_11 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2022 року й ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021030000000275, за обвинуваченням
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз ? за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2021 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із застосуванням ст. 75 цього Кодексу і звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;
ОСОБА_11 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки с. Довгошиї Млинівського району Рівненської області, яка зареєстрована в  АДРЕСА_2 ), а проживає в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, останній раз ? за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2020 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2022 року засуджено ОСОБА_10 і призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна; за пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. Згідно зі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеним за вироком того ж суду від 03 вересня 2021 року, більш суворим покаранням у виді довічного позбавлення волі, призначеного за цим вироком, ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
За цим же вироком засуджено ОСОБА_11 і призначено їй покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного їй на праві приватної власності майна; за пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим        ОСОБА_11 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві приватної власності майна.
Суд залишив застосований щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили на строк не більше 60 днів.
Також суд у вироку задовольнив цивільний позов потерпілих ОСОБА_6 і  ОСОБА_13 та постановив стягнути на користь кожного з них із ОСОБА_10 і  ОСОБА_11 , кожного, по 16 414,3 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, по 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також із  ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 , а з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_6 по 5000 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, суд розподілив процесуальні витрати на залучення експертів і вирішив долю речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_10 і ОСОБА_11 визнано винуватими в тому, що вони 13 вересня 2021 року близько 06:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_1 , діючи за попередньою змовою групою осіб, на ґрунті неприязних стосунків із ОСОБА_14 , що раптово виникли під час спільного розпивання спиртних напоїв, умисно, з метою вбивства завдали йому не менше двох ударів дерев`яною палицею, кулаками в обличчя та голову, і не менше одинадцяти ударів ножами в ділянку шиї, грудної клітки та підборіддя, далі із застосуванням вогневого джерела запалювання підпалили подушку на його тілі, в результаті чого смерть ОСОБА_14 настала від численних різаних ран шиї, грудної клітки, що супроводжувалися пошкодженнями органів шиї та масивною крововтратою. Завдаючи потерпілому прижиттєвих ударів, засуджені усвідомлювали, що їх кількість, період, характер і спосіб заподіяння спричиняють йому нестерпний фізичний біль й особливі страждання.
Після умисного вбивства ОСОБА_14 о 06:30 ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , перебуваючи в тому ж будинку у стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, таємно викрали належні йому речі (мобільний телефон у чохлі із сім-карткою, ланцюжок і підвіску у вигляді хреста зі срібла, кросівки) загальною вартістю 9645,11 грн.
Далі того ж дня близько 06:40 ОСОБА_10 і ОСОБА_11 на території вказаного домоволодіння, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, незаконно заволоділи належним ОСОБА_14 автомобілем «Volkswagen Passat» (д.н.з. НОМЕР_1 ) вартістю 56 012 грн.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 09 листопада 2023 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги касаційних скарг й узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_11 просить скасувати судові рішення на підставах істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що суди не врахували її показань про непричетність до вчинення кримінальних правопорушень, порушили положення ст. 94 КПК України під час оцінки доказів, допустили неповноту судового розгляду і неправильно встановили фактичні обставини кримінального провадження. Акцентує на неналежній оцінці висновків експертиз і неврахуванні судами доказів, які, на думку засудженої, підтверджують її невинуватість у кримінальних правопорушеннях. Вважає, що суди обґрунтували свої висновки, спираючись лише на припущення і непрямі докази, трактувавши їх з обвинувальним ухилом, тому її вину не доведено поза розумним сумнівом. До того ж зазначає, що суди не встановили мотиву вбивства, часу смерті ОСОБА_14 , знаряддя вбивства, не дослідили речових доказів, а також не проаналізували версії сторони захисту про вчинення цього кримінального правопорушення іншою особою або одноособово ОСОБА_10 та, відповідно, про відсутність у неї попередньої змови з останнім і спільного умислу на умисне вбивство та вчинення інших інкримінованих кримінальних правопорушень.
Захисник ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилається переважно на доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі ОСОБА_11 .. Також наголошує, що в суді апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_10 заперечив причетність ОСОБА_11 до всіх кримінальних правопорушень і повністю визнав свою вину в одноособовому їх вчиненні, однак цей суд відмовив у перевірці його зізнавальних показань шляхом проведення слідчого експерименту, огляду місця події та допиту експерта, чим допустив упередженість і неповноту під час судового розгляду. Крім того, у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_11 кримінальних правопорушень спільно з іншим засудженим, вважає призначене їй покарання у виді довічного позбавлення волі необґрунтованим.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_10 на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що обвинувальний вирок ґрунтується на доказах, одержаних незаконним шляхом, оскільки працівники правоохоронного органу провели обшук належного йому домоволодіння без участі власника і за відсутності ухвали слідчого судді. Також наголошує, що досліджені судом відеозаписи, де зафіксовано момент дорожньо-транспортної пригоди, після якої його разом із ОСОБА_11 затримали працівники поліції, є нечіткими і неповними, а крім того, у матеріалах кримінального провадження відсутні складені щодо нього протоколи про адміністративні правопорушення. Також зауважує, що на двох ножах, визнаних речовими доказами, відповідно до висновків судових молекулярно-генетичних експертиз, не виявлено його біологічних слідів, а інші висновки експертиз є суперечливими. Далі викладає доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення та зауважує, що суд не встановив часу смерті ОСОБА_14 і знарядь його вбивства. Також автор скарги зазначає, що апеляційний суд не здійснював фіксування судового провадження і відмовив у задоволенні його клопотань.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити судові рішення щодо  ОСОБА_10 , пом`якшити призначене йому покарання за пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна і на підставі ст. 71 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, а в решті судові рішення залишити без зміни. Захисник вважає, що під час кваліфікації дій ОСОБА_10 і призначення йому покарання місцевий суд урахував одні й ті ж обставини, а суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, не дав оцінки повному визнанню засудженим своєї вини, що спростовує необхідність призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі як винятково небезпечній особі. Тому вважає призначене засудженому покарання невідповідним тяжкості кримінальних правопорушень і його особі внаслідок суворості. Крім того, захисник у касаційній скарзі наводить доводи про те, що призначення покарання такого виду суперечить рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України» і призводить до порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань, тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_8 , підтримавши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_10 , просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а в разі невстановлення підстав для цього ? задовольнити подану ним касаційну скаргу в частині пом`якшення призначеного покарання. Засуджений ОСОБА_10 висловив аналогічну позицію.
Засуджена ОСОБА_11 і її захисник ОСОБА_9 просили задовольнити всі касаційні скарги сторони захисту.
Прокурор ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 і його представник ОСОБА_7 вважали, що підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Мотиви Суду
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального і процесуального права та правової оцінки з огляду на ті фактичні обставини кримінального провадження, які встановлені судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту) і визнані ними доведеними.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій.
У касаційних скаргах засуджена ОСОБА_11 і її захисник ОСОБА_9 , оспорюючи фактичні обставини кримінальних правопорушень, переважно посилаються на власну оцінку досліджених судами доказів із точки зору їх достовірності і наполягають на тому, що ОСОБА_11 , перебуваючи на місці вчинення кримінальних правопорушень, не брала в них участі, прямі докази її винуватості відсутні, а сукупність непрямих доказів, які покладено в основу вироку, безпідставно трактовані судами не на її користь. Захисник ОСОБА_9 посилається також на неповноту судового розгляду у зв`язку з відмовою апеляційного суду у проведенні слідчого експерименту, огляду місця події та допиту експерта щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень. Засуджений ОСОБА_10 в касаційній скарзі, яку підтримав його захисник ОСОБА_8 , зокрема, не погоджується з оцінкою висновків окремих експертиз і констатує, що вони є суперечливими, водночас не зазначає, у чому саме полягають такі суперечності. Засуджений посилається і на те, що на досліджених судом відеозаписах не зафіксовано моменту дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася під час його руху на належному ОСОБА_14 автомобілі, а до матеріалів справи не долучено протоколів про адміністративні правопорушення щодо цього та інших фактів.
Усі ці доводи, наведені стороною захисту в касаційних скаргах, які зводяться до незгоди з оцінкою судами доказів, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неповноти судового розгляду, були належним чином розглянуті апеляційним судом і, зважаючи на вказані вище положення процесуального закону, не підлягають перевірці в касаційному порядку.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за правилами ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, установлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Як передбачено положеннями ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд першої інстанції повною мірою дотримався вказаних законодавчих вимог. Висновок цього суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, зроблено з  додержанням  ст. 23 КПК України та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК України. 
Так, місцевий суд дав оцінку показанням засуджених, які не заперечували, що в день описаних вище подій перебували разом із ОСОБА_14 у належному йому домоволодінні й мали з ним конфлікт, водночас ОСОБА_11 наполягала на своїй непричетності до вчинення інкримінованих їй кримінальних правопорушень, а  ОСОБА_10 наголошував, що він не вчиняв умисного вбивства ОСОБА_14 і не викрадав його речей. 
Виконуючи приписи закону, суд зіставив пояснення засуджених з іншими дослідженими доказами, зокрема показаннями допитаних як свідків працівників поліції ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , котрі зазначили, що 13 вересня 2021 року в м. Луцьку вони під час патрулювання помітили чоловіка й жінку (пізніше встановлено, що це були ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ) з явними ознаками алкогольного сп`яніння, які сіли в автомобіль «Volkswagen Passat» і почали рух. Чоловік, який керував автомобілем, не відреагував на вимогу зупинитися, тому вони почали їх переслідувати, через деякий час указаний автомобіль зіткнувся із парканом. Складаючи протоколи про адміністративні правопорушення щодо водія, поліцейські запідозрили, що ці особи не є власниками автомобіля, тому викликали слідчо-оперативну групу. Суд дійшов висновку про достовірність цих показань, оскільки вони узгоджуються, зокрема, з даними, що зафіксовано на відеозаписах із відеореєстратора службового автомобіля та нагрудної камери поліцейського; даними що відображені у протоколах про адміністративні правопорушення, складених щодо ОСОБА_10 ; протоколом огляду автомобіля, в якому зафіксовано виявлені на транспортному засобі пошкодження після дорожньо-транспортної пригоди; висновком судової дактилоскопічної експертизи, відповідно до якого слід папілярного узору руки, вилучений у ході огляду автомобіля, був залишений правою долонею ОСОБА_11 ; висновком транспортно-товарознавчої експертизи щодо вартості вказаного автомобіля та іншими доказами.
Крімтого, суд оцінив дані, що містяться: у протоколахзатриманнязасуджених, відповідно до яких наодязі    ОСОБА_10 . й тілі       ОСОБА_11 буловиявленослідиречовинибурогокольору; у протоколі оглядумісцяподії, зокрема, провилученняз указаного вище автомобіля сумкиіз двомаштанамизджинсовогоівельветовогоматеріалів, кросівками, наякихзнайденіслідиречовинибурогокольору; у висновку судово-молекулярної експертизи, відповіднодоякогонавказанихджинсовихштанахвиявленослідикрові, щозбігаютьсязгенетичнимиознакамизразкакровітрупа      ОСОБА_14 , авиявленінанихклітинизядрамимістятьзразкибукальногоепітелію      ОСОБА_10 і      ОСОБА_11 , навельветовихштанахтакожзнайденослідикрові, якізбігаютьсязгенетичнимиознакамизразкакровітрупа      ОСОБА_14 , а виявлені нанихклітинизядрамимістятьзразкибукальногоепітелію      ОСОБА_11 ; у висновках судових молекулярно-генетичних експертиз, відповідно до яких на зрізах нігтьових пластин з правої та лівої рук ОСОБА_10 і ОСОБА_11 виявлено клітини, які містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_14 ; у показаннях свідка      ОСОБА_17 , котрийпояснив, щоотримавшиповідомленняпровикраденняналежногойоготестю      ОСОБА_14 автомобіля, приїхав у домоволодінняостаннього та виявивйоготруп; у протоколі оглядумісцяподіїпрообстановкув домоволодінні підчасвиявленнятрупа      ОСОБА_14 зознакаминасильницькоїсмертійвилученняречових доказів, зокрема двох ножів, один ізякихпошкоджений, і дерев'яної палицізіслідамиречовинибурогокольору; у висновках судово-молекулярних експертиз про те, що на руків'ї іклинкуодногоіз цихножів, атакожна фрагменті палицівиявленокровіклітини, якімістятьгенетичніознакизразкакрові      ОСОБА_14 ізразкабукальногоепітелію      ОСОБА_11 , анаклинкутаруків'ї пошкодженогоножавиявленокровіклітинизядрами, генетичніознакиякихзбігаютьсязгенетичнимиознакамизразкакрові      ОСОБА_14 інезбігаютьсяз генетичними ознакамизразківбукальногоепітелію      ОСОБА_10 та    ОСОБА_11 .
Також суд ґрунтовно дослідив відомості про виявлені на трупі ОСОБА_14 тілесні ушкодження. Зокрема ці дані містяться у протоколі огляду трупа, де зафіксовано наявність на ньому численних ран, зокрема різаних, синців і обгорілих ділянок шкіри, а також у висновку судово-медичної експертизи про характер, механізм виникнення тілесних ушкоджень, причини і час настання смерті ОСОБА_14 , згідно з яким на його тілі було виявлено завдані прижиттєво численні різані рани шиї та грудної клітки, утворені від дії леза клинка ножа (ножів), серед яких ? одна проникаюча різана рана великих розмірів на передній поверхні шиї в середній її третині з ушкодженням життєво важливих органів (судинно-нервових пучків з обох сторін, щитовидного хряща, під`язикової кістки та гортані), що могла утворитися від пиляючих рухів зліва направо, які супроводжувалися масивною крововтратою, та які є безпосередньою причиною його смерті; забійно-рвані рани у проєкції зовнішнього кута лівої брови, у верхній третині правої зовнішньої вушної раковини, у проєкції лівої брови в середній її третині з переходом на спинку носа, крововиливи на внутрішній поверхні м`яких тканин голови, закриту черепно-мозкову травму, які мають ознаки травми від дії тупого твердого (твердих) предмета (предметів) з обмеженою поверхнею; тілесні ушкодження у вигляді опікових ділянок полум`ям. Як зазначено у висновку експертизи, смерть ОСОБА_14 настала у проміжок від однієї до півтори доби до початку дослідження тіла в морзі.
Цей висновок експертизи суд зіставив із висновками медико-криміналістичних експертиз щодо механізму й послідовності заподіяння тілесних ушкоджень, виявлених на трупі ОСОБА_14 , а також слідів його крові, виявлених у домоволодінні.
Усупереч доводам, наведеним у касаційних скаргах сторони захисту, суд з`ясував, що засуджені завдали ОСОБА_14 ударів саме тими двома ножами і палицею, які було виявлено й вилучено безпосередньо на місці вчинення його умисного вбивства, і це підтверджено, зокрема, висновком судової медико-криміналістичної експертизи. До того ж на усіх указаних предметах виявлено сліди крові, а на одному з ножів і палиці також виявлено сліди букального епітелію ОСОБА_11 .
Висновок суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_10 і ОСОБА_11 підпалили подушку на тілі потерпілого, ґрунтується як на фактичних даних, що містяться в досліджених вище доказах, так і на результатах судової пожежно-технічної експертизи, відповідно до якої осередок (місце виникнення горіння) пожежі був на подушці, вертикально розташованій на ділянці живота й таза трупа, а причиною пожежі було виникнення горіння від дії вогневого джерела запалювання.
Крім того, у вироку суд послався на дані, які зафіксовано у протоколі затримання ОСОБА_10 , про вилучення в нього кросівок і мобільного телефону в чохлі із сім-картою; протоколі огляду місця події - приміщення вбиральні ГУНП у Волинській області, про виявлення ланцюжка і хрестика зі слідами речовини бурого кольору, схожої на кров, з поясненнями ОСОБА_11 про те, що ці предмети передав їй  ОСОБА_10 безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди, а вона їх викинула у вказаному місці з метою уникнення звинувачень у вчиненні злочину; у протоколах огляду речей, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_6 підтвердив, що всі згадані речі належали його батьку ОСОБА_14 ; у висновках судових товарознавчих експертиз про вартість цих речей та в інших письмових доказах.
Апеляційний суд під час перегляду вироку перевірив установлені судом першої інстанції обставини, зіставивши фактичні дані, що містяться в покладених в основу вироку доказах, та встановив, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень відповідає дослідженим цим судом доказам і є обґрунтованим. У рішенні суду апеляційної інстанції наведено переконливі аргументи, чому обвинувачення визнано  доведеним поза розумним сумнівом та чому не взято до уваги тих пояснень подій, що надала сторона захисту.
Так, апеляційний суд проаналізував версії сторони захисту як про вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 невстановленою особою, так і про вчинення цього та інших кримінальних правопорушень особисто ОСОБА_10 без участі ОСОБА_11 . Однак усі показання, висловлені засудженими на свій захист, було спростовано під час з`ясування судами обставин кримінального провадження й перевірки їх доказами, якими підтверджено вчинення фігурантами справи за попередньою змовою групою осіб умисного вбивства з особливою жорстокістю, таємного викрадення чужого майна і незаконного заволодіння транспортним засобом за наведених у вироку обставин. Такий висновок апеляційного суду достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження місцевого суду та перевірки суду апеляційної інстанції.
Перевіривши пояснення ОСОБА_11 про непричетність до умисного вбивства ОСОБА_14 , яке, за її твердженням, ОСОБА_10 вчинив самостійно (останній висловлював таку ж версію під час слідчого експерименту та в суді апеляційної інстанції), апеляційний суд відхилив їх як неспроможні. Так, ОСОБА_11 у ході слідчого експерименту і в судах першої та апеляційної інстанцій указувала, що користувалася вилученим із місця події ножем у побутових цілях, саме тому на ньому виявлено сліди її букального епітелію, а кров ОСОБА_14 потрапила на її одяг, коли вона, стоячи на колінах, намагалася надати йому допомогу після насильницьких дій ОСОБА_10 . Однак апеляційний суд установив, що ці пояснення спростовуються як фактичними даними, що містяться у вказаних вище доказах, так і висновками судових медико-криміналістичних експертиз про те, що сліди крові ОСОБА_14 на штанах ОСОБА_11 у вигляді просякання утворилися від стикання з об`єктом, який кровоточив, або з калюжею крові, причому в цей момент ОСОБА_11 контактувала впритул правим зігнутим коліном із джерелом кровотечі, водночас ці сліди не могли утворитися за обставин, указаних нею під час слідчого експерименту.
Ще одну версію подій, яка зводиться до вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 невстановленою особою, висловлену ОСОБА_10 , також було перевірено апеляційним судом і визнано неспроможною як таку, що спростовується наведеними вище доказами, які явно вказують на контакт засудженого з ОСОБА_14 . Так, апеляційний суд урахував дані про наявність на речових доказах слідів букального епітелію ОСОБА_10 , а також виявлення на передній поверхні його штанів слідів крові ОСОБА_14 , які за висновком судової медико-криміналістичної експертизи утворилися від бризок, що летіли під прямим кутом. Проаналізувавши докази в їх сукупності апеляційний суд, дійшов висновку, що ці сліди крові утворилися шляхом розбризкування під час безпосереднього заподіяння численних ударів ОСОБА_14 , у якого на той час була масивна крововтрата, що безперечно підтверджує винуватість ОСОБА_10 у вчиненні ним умисного вбивства.
Відхиливши версію про те, що ОСОБА_10 одноособово вчинив умисне вбивство ОСОБА_14 , апеляційний суд узяв до уваги дані, отримані за результатами слідчого експерименту за його участю, та зіставив їх з висновками судових медико-криміналістичних експертиз про те, що з урахуванням напрямку різаних ран, виявлених на тілі ОСОБА_14 , вони могли бути нанесені, зокрема, двома особами, а виявлені на задній поверхні його штанів сліди крові ОСОБА_14 могли утворитися від удару по закривавленій поверхні або від розмахування закривавленим предметом, коли ОСОБА_10 був повернутий до джерела кровотечі спиною.
Також апеляційний суд обґрунтовано визнав неспроможною версію сторони захисту про відсутність попередньої змови ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вчинення кримінальних правопорушень.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням і наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямий або непрямий умисел), коли особа усвідомлює, що в результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті або свідомо припускає настання таких наслідків. Під час вирішення питання щодо спрямованості (змісту) умислу особи необхідно виходити із сукупності всіх обставин кримінального провадження, враховувати не тільки поведінку винуватця і потерпілого, але й спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, застосоване знаряддя злочину, характер, локалізацію та ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, а також поведінку винної особи після скоєного.
Учиненим за попередньою змовою групою осіб умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві й більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.
За цей злочин відповідають і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу.
Співучасть у вчиненні кримінального правопорушення передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюване співучасниками кримінальне правопорушення є єдиним для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату кримінального правопорушення; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні кримінального правопорушення може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою загальної діяльності з учинення кримінального правопорушення. Вони діють разом, роблячи кожен свій внесок у вчинення кримінального правопорушення. Дії (бездіяльність) кожного з учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення кримінального правопорушення є узгодження об`єкта, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися в будь-якій формі ? усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Як установили суди попередніх інстанцій, про наявність між ОСОБА_10 і  ОСОБА_11 попередньої змови та умислу на вбивство ОСОБА_14 з особливою жорстокістю свідчить те, що вони діяли узгоджено як до та під час вчинення кримінальних правопорушень, так і після. Засуджені вночі, перебуваючи в домоволодінні ОСОБА_14 , під час сварки на ґрунті неприязних стосунків спільно, використовуючи два ножі й палицю, а також кулаками завдали ОСОБА_14 численних тілесних ушкоджень, зокрема в життєво важливі органи, далі підпалили на ньому подушку, що в кінцевому рахунку призвело до настання його смерті через незначний проміжок часу після закінчення злочину. Позбавивши протиправно ОСОБА_14 життя, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , продовжуючи діяти спільно, викрали його речі та покинули місце події на належному ОСОБА_14 автомобілі, яким заволоділи незаконно. Далі засуджені приїхали до себе додому, змінили одяг, змили сліди крові ОСОБА_14 і на тому ж викраденому автомобілі, вдвох намагалися зникнути із місцевості де скоїли інкриміновані їм злочини. 
Зважаючи на встановлені судами фактичні обставини вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 , подальшого незаконного заволодіння його майном і транспортним засобом, обстановку, яка передувала посяганню, спосіб вчинення злочинів і їх характер, єдність та узгодженість дій засуджених до посягання і під час заподіяння тілесних ушкоджень як окремо, так і спільними діями, що були спрямовані саме на заподіяння смерті ОСОБА_14 , наслідки скоєного, намагання їх приховати, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність кваліфікуючої ознаки - вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб.
Крім того, суд апеляційної інстанції, зваживши на те, що засуджені в різний спосіб, з використанням різних знарядь (ножі, палиці) та підпалювання заподіяли ОСОБА_14 велику кількість прижиттєвих тілесних ушкоджень, дійшов обґрунтованого висновку, що механізм їх заподіяння вказує на усвідомлення засудженими завдання йому нестерпного фізичного болю й особливих страждань.
Усупереч доводам, наведеним у касаційній скарзі, суд дослідив висновок судово-медичної експертизи щодо часу настання смерті ОСОБА_14 . Водночас сторона захисту в касаційних скаргах не обґрунтувала, яким чином незазначення в обвинуваченні точного часу смерті потерпілого може вплинути на оцінку обставин справи, важливих для правильної кваліфікації дій обвинувачених та доведеності їх винуватості.
Як з`ясував суд першої інстанції, фактором, що спонукав ОСОБА_10 і ОСОБА_11 до умисного вбивства ОСОБА_14 , стали особисті неприязні стосунки, які виникли під час сварки з потерпілим, що й визнано судами мотивом цього злочину.
Разом з умислом і мотивом вчинення злочину, під час судового провадження було з`ясовано всі передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування. Надані місцевому суду докази, зокрема ті, на які вказує сторона захисту, досліджені в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість засуджених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень поза розумним сумнівом.
Отже, усупереч твердженням сторони захисту, суди попередніх інстанцій оцінили їхні показання щодо непричетності до вчинення кримінальних правопорушень та обґрунтовано визнали їх неспроможними, оскільки вони спростовані даними, що містяться в досліджених доказах, а доводи про їх неналежність і недостовірність, які є аналогічними доводам касаційних скарг, - неприйнятними.
У касаційних скаргах засуджені посилаються на те, що окремі докази, які покладено в основу вироку, прямо не доводять вчинення ними умисного вбивства. Так,  ОСОБА_10 вказує, що за результатами експертиз не виявлено його біологічних слідів на ножах, вилучених із місця вчинення умисного вбивства, а  ОСОБА_11 вважає, що деякі висновки експертиз не доводять її причетності до вчинення кримінальних правопорушень, натомість суди трактували їх не на її користь. Однак ці доводи не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону й матеріалах справи.
Так, КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 і 94 цього Кодексу).
Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність факту вчинення злочину конкретною особою.
Відповідно до ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи (ч. 1); кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях (ч. 2); висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку (ч. 10).
Отже, під час експертизи на підставі спеціальних знань експерт за встановленою методикою досліджує об`єкт експертизи, який стосуються обставин кримінального провадження. Натомість суд установлює фактичні обставини кримінального провадження, спираючись не тільки на висновки експерта, а й на інші докази. Дослідивши всі висновки експертиз у їх взаємозв`язку з показаннями ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілого й свідків, речовими доказами, документами, місцевий суд дав їм відповідну оцінку у вироку, з якою погодився суд апеляційної інстанції. Водночас суди правильно виходили з того, що висновки експертів не мають наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, тому перевірили й оцінили їх за внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності. Порушень процесуального порядку призначення та проведення експертиз за матеріалами провадження не встановлено, суди правильно вирішили питання про їх належність і допустимість.
У касаційних скаргах засуджені констатували, що висновки експертиз, покладені в основу вироку, є суперечливими, однак суди не допитали експертів стосовно цього. Проте з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суди попередніх інстанцій не встановили розбіжностей в експертизах, які б стосувалися одного й того ж питання дослідження, тому й не вбачали необхідності в допиті експертів.
Твердження засудженого ОСОБА_10 в касаційній скарзі про допущені порушення під час обшуку домоволодіння за місцем його проживання не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження. З протоколу обшуку видно, що цю слідчу дію проведено без ухвали слідчого судді на підставі положень ч. 3 ст. 233 КПК України як невідкладну з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини і сліди вчинення злочинів, а також відшукання знарядь їх вчинення, після чого слідчий суддя за клопотанням слідчого ухвалою надав дозвіл на її проведення. Крім того, участь власника житла у проведенні обшуку, ініційованого органом досудового розслідування, не є обов`язковою.
Усупереч твердженням засудженого, згадані вище протоколи про адміністративні правопорушення, які працівники поліції склали щодо нього після дорожньо-транспортної пригоди, наявні в матеріалах кримінального провадження. Водночас його доводи про порушення порядку складання зазначених протоколів не підлягають розгляду в межах цього кримінального провадження. 
У касаційних скаргах ОСОБА_10 і ОСОБА_11 наголошують, що відеозаписи їх переслідування є неякісними і безперервно не відображають повідомлених свідками подій. Доводи засуджених фактично зводяться до оспорювання належності й достовірності доказів, покладених в основу вироку, що не підлягає перевірці в порядку касаційного перегляду рішень. Установлюючи обставини, за яких ОСОБА_10 і ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб незаконно заволоділи транспортним засобом, суд проаналізував відомості, що містяться не тільки на цих відеозаписах, а й в інших доказах. Саме собою посилання засуджених на відсутність на відеозаписах окремих відрізків їх переслідування та потрапляння в дорожньо-транспортну пригоду жодним чином не спростовує висновків судів попередніх інстанцій про доведеність їх вини у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Засуджена ОСОБА_11 у касаційній скарзі вказала і про те, що суд першої інстанції не дослідив речових доказів безпосередньо, але не аргументувала, яким чином це перешкодило судам постановити законні рішення.
Так, відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Оскільки речові докази є джерелом даних, то для безпосереднього отримання цих даних необхідно виконати ряд процесуальних дій (огляд, експертизу та ін.). З матеріалів справи вбачається, що речові докази було вилучено і приєднано до матеріалів кримінального провадження з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відомості про них зафіксовано у відповідних протоколах, надалі щодо них було проведено передбачені законом слідчі дії та експертизи. Усі ці докази було визнано допустимими, їх оцінено судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, тому немає підстав вважати таку оцінку необ`єктивною з огляду на те, що речові докази не досліджено судами безпосередньо.
Отже, суди попередніх інстанцій навели належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень про винуватість засуджених із посиланням на досліджені докази. Викладені в касаційних скаргах мотиви щодо незгоди з оцінкою доказів і судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку, що судові рішення суперечать нормам процесуального права щодо їх законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Що стосується твердження ОСОБА_11 про відсутність у матеріалах справи технічного носія інформації зі звукозаписом допиту потерпілого в суді першої інстанції, то воно є неспроможним, оскільки відповідний носій долучено до справи. Крім того, усупереч доводам ОСОБА_10 , не вбачається невиконання вимог про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Аргументи сторони захисту про несправедливість і незаконність призначення засудженим покарання у виді довічного позбавлення волі, яке до того ж, на думку захисника ОСОБА_8 , суперечить практиці Європейського суду з прав людини, є непереконливими з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення в контексті цих положень передбачає з`ясування судом насамперед питання про те, до якої категорії тяжкості відносить закон вчинене в конкретному випадку кримінальне правопорушення. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, зважаючи на його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до ст. 3 Конституції України життя людини визнано найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити її життя. Тому охорона життя людини - найважливіше завдання кримінального права. Особа, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, що є найвищою цінністю, повинна нести справедливе покарання. Серед таких злочинів умисне вбивство становить особливу небезпеку.
Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п. 6 цієї норми.
Згідно з положеннями ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Обставиною, яка зумовлює призначення покарання у виді довічного позбавлення волі і водночас вказує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця, який визначається сукупністю усіх зібраних у кримінальному провадженні даних, які стосуються вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. На таку надзвичайну небезпеку можуть указувати: множинність, зокрема сукупність, повторність чи рецидив учинених злочинів; наявність у вчиненому діянні декількох ознак відповідного складу злочину; наявність однієї або декількох обставин, які обтяжують покарання; інші аналогічні за своїми характеристиками ознаки.
Суд першої інстанції, з яким мотивовано погодився апеляційний суд, повною мірою дотримався цих законодавчих вимог.
Так, суди врахували, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з особливою жорстокістю, вчинили особливо тяжкий злочин проти життя особи, який визначається найвищим, винятковим ступенем небезпечності для суспільства, що спричинив незворотні наслідки у виді смерті людини. Жодних обставин, які б пом`якшували покарання, суди не встановили, а обставинами, які обтяжують покарання, визнано вчинення ними умисного вбивства під час перебування у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.
Також суди зважили на дані про особи засуджених, які раніше неодноразово судимі, відбували покарання, зокрема, у виді позбавлення волі, однак на шлях виправлення й перевиховання не стали та вчинили нові умисні злочини, вину у вчиненні яких не визнали, і не розкаялися, збитки не відшкодували.
Водночас суди взяли до уваги конкретні обставини злочину, зокрема те, що засуджені, діючи спільно, зухвало, холоднокровно, маючи на меті завдати ОСОБА_14 особливих фізичних страждань до настання смерті, заподіяли йому численних тілесних ушкоджень кулаками, ножами і палицею в ділянки обличчя, шиї, грудної клітки, а також підпалили його, що свідчить про їхню чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі й винятковий цинізм. Після вчинення умисного вбивства засуджені таємно викрали належне потерпілому майно та незаконно заволоділи його транспортним засобом, на якому залишили місце події, намагалися вжити заходів для приховування слідів злочину і втечі. Суди дійшли обґрунтованого висновку, що всі наведені обставини вказують на крайній ступінь деградації ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , нехтування ними людським життям, їх виняткову небезпеку для суспільства та неможливість виправлення протягом певного строку покарання. Усупереч доводам захисника ОСОБА_18 , викладеним у касаційній скарзі, суди, надаючи оцінку цим обставинам для з`ясування ступеня суспільної небезпеки вчиненого злочину, не порушили жодних законодавчих вимог і правильно врахували їх під час призначення покарання.
Отже, суд першої інстанції, з яким мотивовано погодився апеляційний суд, обґрунтовано обрав засудженим найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією норми матеріального права за вчинений ними злочин, - довічне позбавлення волі, оскільки покарання у виді позбавлення волі на певний строк не матиме належного виховного впливу на них.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_8 , наведених ним у касаційній скарзі, про те, що апеляційний суд не врахував визнання ОСОБА_10 своєї вини, то вони не ґрунтуються на матеріалах справах, оскільки цей суд не встановив відомостей, які б свідчили про повне і беззастережне визнання ним своєї винуватості у пред`явленому обвинуваченні.
Тому з урахуванням приписів статей 50, 64, 65 КК України Суд не вбачає правових підстав вважати призначене ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання явно несправедливим через суворість і таким, що суперечить його меті, як про це вказує сторона захисту в касаційних скаргах.
Доводи засудженого ОСОБА_10 , наведені в касаційній скарзі, про неправильне призначення йому покарання за сукупністю вироків, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за попереднім вироком від 03 вересня 2021 року ОСОБА_10 був засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Під час іспитового строку (13 вересня 2021 року) ОСОБА_10 вчинив нові кримінальні правопорушення, тому суд правильно застосував положення ст. 71 КК України і призначив йому остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі.
Щодо посилань захисника ОСОБА_8 в касаційній скарзі на те, що призначення ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України» та призводить до порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань необхідно зазначити таке.
Позиція Європейського суду у згаданій та інших справах полягає в тому, що Конвенція з прав людини не забороняє застосування довічного ув`язнення для осіб, засуджених за особливо тяжкі злочини, такі як вбивство. Однак для дотримання вимог ст. 3 Конвенції повинна існувати теоретична та фактична можливість скорочення такого вироку, що означає, що в ув`язненого повинна бути перспектива звільнення та можливість перегляду вироку.
Крім того, відповідно до п. 169 рішення «Петухов проти України»: в Україні засуджені до довічного позбавлення волі можуть розраховувати на звільнення лише у двох випадках: якщо вони страждають на серйозне захворювання, несумісне з подальшим триманням під вартою, або якщо вони помилувані Президентом.
Водночас Європейський Суд неодноразово наголошував, що повинна існувати можливість його скорочення на основі оцінки того, чи є законні пенологічні підстави для продовження ув`язнення. Ці  підстави включають покарання, стримування, захист громадськості та реабілітацію, адже первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття заходу примусу. Таким чином, міжнародна судова установа вказала на системну проблему в українському законодавстві, котру належить подолати шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, унесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі й на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
На цьому наголосив і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, яким визнав неконституційними положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України через неможливість їх застосування до осіб, котрих засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Цей суд також зобов`язав Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України.
Далі Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» було удосконалено можливості та процедуру скорочення покарання у виді довічного позбавлення волі. 
Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. 
Крім того, положеннями ст. 82 КК України передбачено можливість заміни судом невідбутої частини покарання, зокрема у виді довічного позбавлення волі, більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком (ч. 1), а також встановлено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від 15 до 20 років, якщо засуджений відбув не менше 15 років призначеного судом покарання (ч. 5). 
Отже, доводи захисника ОСОБА_8 не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України щодо можливостей скорочення покарання у виді довічного позбавлення волі.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, підстав визнавати призначене засудженим покарання явно несправедливим через суворість немає, тому  підстави для задоволення касаційних скарг сторони захисту відсутні.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2022 року й ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_11 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених і захисників - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                       ОСОБА_3