ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 липня 2024 року 
м. Київ
справа № 752/7267/21
провадження № 61-850св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 , 
відповідач - ОСОБА_6 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року у складі судді Мазура Ю. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 рокуу складі колегії суддів: 
Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1.                 У березні 2021 року ОСОБА_3 , в тому числі як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, який уточнили в ході розгляду справи та остаточно просили встановити порядок користування квартирою, вселити їх в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_6 не чинити їм перешкод у користуванні квартирою за вказаною адресою, зобов`язати ОСОБА_6 виселити третіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та заінтересованих осіб, стягнути з відповідачки на їх користь 1050,00 доларів США в якості компенсації за оренду квартири позивачами в період з лютого до липня 2021 року.
2.                 Позовна заява мотивована тим, що позивачам на праві часткової власності належить частка двокімнатної суміжної квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки квартири від 05 лютого 2021 року, інша половина квартири належить відповідачці. Квартира складається з двох роздільних жилих кімнат площею 38,1 кв. м, житловою площею 22,8 кв. м. В квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та члени її сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також дядько відповідачки по справі - ОСОБА_7 .
3.                 На момент набуття позивачами права власності від дарувальника в квартирі фактично ніхто не мешкав, відповідачка в ній не проживає та не зареєстрована. 
З набуттям права власності на частини квартири у позивачів та членів їх сім`ї виникла потреба у користуванні квартирою, про що відповідачка була заздалегідь повідомлена, однак відмовилась надати екземпляр ключів для доступу в квартиру, а після заміни замків у вхідних дверях позивачами, відповідачка, не погоджуючи це із співвласниками, заселила в квартиру невідомих осіб.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
4.                 Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року позов задоволено частково.
Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , а саме: виділено в користування ОСОБА_1 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_2 кімнату, площею 8,0 кв. м, а кімнату, 
площею 14,8 кв. м та балкон, площею 0,7 кв. м - залишено в користуванні ОСОБА_6 ; у спільному користуванні залишено: коридор - 2,9 кв. м, коридор 0,9 кв. м, ванну 2,1 кв. м, вбиральню - 0,8 кв. м, кухню - 7,5 кв. м, комору - 
0,4 кв. м.
Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , їх неповнолітню доньку - ОСОБА_4 та малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_2 у спірну квартиру.
Зобов`язано ОСОБА_6 не чинити перешкоди позивачам у користуванні спірним житловим приміщенням.
Зобов`язано ОСОБА_6 виселити всіх осіб, які мешкають у спірній квартирі, окрім співвласників та зареєстрованих осіб.
В іншій частині позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.
5.                 Враховуючи, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні позивачами спірною квартирою, при цьому останні не втратили право на користування нею, що підтверджується матеріалами справи, а також те, що позивачі вимушені були вносити орендні платежі за іншу квартиру, з урахуванням змінених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6.                 Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Заочне рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, позов задоволено частково.
Визначено порядок користування спірною квартирою.
Виділено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в користування житлову кімнату 2, площею 14,8 кв. м та балкон, площею 0,7 кв. м.
Виділено ОСОБА_6 в користування житлову кімнату 6, площею 8,0 кв. м.
Залишено у спільному користуванні 1 коридор - 2,9 кв. м, 4 коридор - 0,9 кв. м, 
5 ванну - 2,1 кв. м, 8 вбиральню - 0,8 кв. м, 7 кухню - 7,5 кв. м, 3 комору - 
0,4 кв. м.
В іншій частині позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.
7.                 Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд керувався вимогами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та виходив з того, що справу розглянуто судом за відсутності сторони відповідача, щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив її можливості скористатись наданими їй процесуальними правами при розгляді справи та на спростування доводів позивачів, про що вказується в апеляційній скарзі.
8.                 Крім того, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції по суті спору, зокрема щодо наявності підстав для задоволення позову в частині вселення позивачів в квартиру, зобов`язання відповідача не чинити їм перешкоди та зобов`язання відповідача виселити всіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та зареєстрованих осіб, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачами квартирою.
9.                 Зобов`язуючи відповідача ОСОБА_6 виселити всіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та зареєстрованих осіб, суд першої інстанції ухвалив рішення щодо невстановленого кола осіб за відсутності доказів їх проживання в спірній квартирі, тому рішення в наведеній частині не ґрунтується на вимогах закону.
10.             Також апеляційний суд врахував, що позов підписано лише позивачем ОСОБА_2 від свого імені та за довіреністю від імені ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 , крім того, станом на 24 травня 2023 року позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже досягла повноліття і діяла як самостійний учасник справи, і ОСОБА_3 вже не мала права діяти в інтересах повнолітньої доньки без відповідного доручення.
11.             Водночас враховуючи, щосторони не змогли за взаємною згодою, добровільно вирішити питання користування спірною квартирою, враховуючи склад сім`ї сторін, відсутність між ними родинних зв`язків, розмір житлової площі, що припадає на одну особу, взаємовідносини сторін та наявність у квартирі двох ізольованих жилих кімнат, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині та встановлення порядку користування спірною квартирою.
12.             Встановлюючи порядок користування спірним житлом, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази наявності усталеного порядку користування житлом. Позивачі разом і відповідач є співвласниками по частини квартири, тому виділення у користування трьом позивачам 
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 більшої кімнати площею 14,8 кв. м та балкону площею 0,7 кв. м, а відповідачу ОСОБА_6 меншої кімнати площею 8,0 кв. м, залишивши допоміжні приміщення (коридори, ванну, вбиральню, кухню, комору) в спільному користуванні, відповідатиме ідеальним часткам сторін, вимогам розумності та справедливості, не призведе до погіршення їх житлових умов, а також буде збережено цільове призначення квартири. Крім того суд врахував, що ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживає.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
13.             У січні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , яка діє інтересах малолітнього ОСОБА_5 , на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 
2023 року.
14.             Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2024 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційні скарги. 
15.             Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
16.             У касаційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову, ухвалити в цій частині нове судове рішення, про задоволення позову.
17.             В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_3 конкретизувала, що вказана скарга подана виключно в інтересах малолітнього ОСОБА_5 .
18.             Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс16, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 209/4739/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
19.             Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
20.             Також, підставою касаційного оскарження заявниця зазначає порушення норм процесуального права, а саме: суди першої та апеляційної інстанції не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
21.             Касаційна скарга мотивована тим, що позивачі фізично не мають змоги отримати доступ до квартири, оскільки відповідачка замінила замки у вхідних дверях, заселила у квартиру невідомих людей, які зайняли всю квартиру, всі спальні місця, частково повикидавши на вулицю особисті речі позивачів.
22.             Апеляційний суд не врахував, що одним з позивачів є малолітня особа, в інтересах якої суд може збирати докази. На підтвердження позовних вимог до позовної заяви було долучені всі наявні у позивачів на день подання позову докази.
23.             Також зазначала, що на час подання позовної заяви до суду мати діяла в інтересах обох її неповнолітніх дітей, проте не розраховувала, що розгляд справи затягнеться та позовна заява, подана в 2021 році, буде розглянута лише 
в 2023 році.
24.             Вважає, що в оскаржуваній постанові апеляційний суд суперечить своїм висновкам, оскільки враховує вказані обставини для встановлення права користування житлом, але не приймає до уваги як доказ наявності перешкод для користування житлом, в тому числі для малолітньої дитини.
25.             Суд не врахував, що кімнати не є відокремленими, а є суміжними, тому виділення прохідної кімнати для життя дитини є неприпустимим і не доцільно виходити за межі позовних вимог та встановлювати інший порядок користування житлом.
26.             Крім того, відмовляючи позивачам в позовній вимозі про усунення перешкод в користуванні майном, суд позбавив позивача на гарантію виконання рішення суду, оскільки позивач не зможе звернутись із даним рішенням до органів міністерства юстиції, зокрема до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду.
27.             Київським апеляційним судом було встановлено межі користування квартирою, однак не вирішено питання, як можна скористатися свої правом, оскільки перешкоди в користуванні житлом не усунуті.
28.             В даному випадку позивачі звернулись із законним правом про усунення перешкод в користуванні своєю власністю шляхом виселення сторонніх осіб, що постійно змінюють замки за згодою відповідача. Надаючи згоду на проживання сторонніх осіб в спільній квартирі, відповідачка здійснює перешкоди в користуванні житловим приміщенням власника, в тому числі зареєстрованій малолітній дитині.
29.                   У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_6 на касаційну скаргу, проте ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2024 року він повернутий без розгляду, оскільки не містить підпису особи, від імені якої він поданий - ОСОБА_6 .
30.                   Водночас у квітні 2024 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 на відзив ОСОБА_6 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31.                   Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 лютого 2021 року ОСОБА_8 на підставі договору дарування відчужила позивачам 
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 частки квартири АДРЕСА_2 , в наступних частках: 
ОСОБА_2 - 1/4 частку квартири, ОСОБА_1 - 1/8 частку квартири, ОСОБА_3 - 1/8 частку квартири.
32.                   Квартира АДРЕСА_2 , має загальну площу 38,1 кв. м, житлову площу 22,8 кв. м, складається з приміщень: 
1 коридор пл. 2,9 кв. м, 2 житлова пл. 14,8 кв. м, 3 комора пл. 0,4 кв. м, 4 коридор пл. 0,9 кв. м, 5 ванна пл. 2,1 кв. м, 6 житлова пл. 8,0 кв. м, 7 кухня пл. 7,5 кв. м, 
8 вбиральня пл. 0,8 кв. м, балкон 30 % пл. 0,7 кв. м. 
33.                   Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом 
на 16 вересня 2020 року в квартирі АДРЕСА_2 , з 01 лютого 1977 року зареєстрована одна особа.
34.                   З 17 лютого 2021 року ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .
35.                   27 лютого 2021 року ОСОБА_2 , діючи від свого імені та від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (за довіреностями), направив лист 
ОСОБА_6 на адресу: АДРЕСА_3 , з пропозицією визначення порядку користування квартирою шляхом виділення у користування позивачів більшої кімнати з балконом.
36.                   15 березня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уповноважили ОСОБА_2 представляти їх інтереси в судах усіх інстанцій довіреністю зі строком дії до 15 березня 2026 року.
37.                   25 березня 2021 року Голосіївським УП ГУНП в м. Києві зареєстровано заяву (повідомлення) ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення та іншу подію, згідно з талоном-повідомленням єдиного обліку № 15325 про те, 
що 25 березня 2021 року о 16:49 за адресою: АДРЕСА_4 , невідома особа знаходиться в квартирі заявника, зачинилася зсередини, заявник не може потрапити до квартири, чим перешкоджають у її користуванні.
38.                   Листом Голосіївського УП ГУНП в м. Києві від 10 березня 2021 року повідомлено ОСОБА_1 , що в ході відпрацювання матеріалу з конфліктуючою стороною проведено профілактичну бесіду з метою недопущення протиправних дій в подальшому. Під час перевірки матеріалу не встановлено достатньо підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зазначено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, для вирішення яких рекомендовано звернутися до суду в порядку приватного звернення.
39.                   22 липня 2020 року ОСОБА_1 як наймач уклав з ОСОБА_9 договір найму (оренди) житлового приміщення, за умовами якого наймодавець зобов`язується передати наймачеві у строкове платне користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , з 22 липня 2020 року по 22 червня 2021 року. Зазначено, що з наймачем будуть проживати ОСОБА_3 , ОСОБА_10 . 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
40.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
41.             Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
42.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
43.             Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
44.             Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
45.             Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
46.             Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
47.             Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
48.             Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в повній мірі не відповідає.
49.             Як зазначалося вище, з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій звернулась  ОСОБА_3 , яка конкретизувала, що вказана скарга подана виключно в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , та просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким окрім встановленого порядку користування житлом, визначеного Київським апеляційним судом, задовольнити решту позовних вимог.
50.             Отже, судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються тільки в частині відмови в задоволенні позову, а тому в іншій частині на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряються відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.
51.             Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
52.             За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
53.             За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
54.             Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
55.             Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
56.             Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
57.             За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
58.             Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
59.             Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (стаття 358 ЦК України).
60.             Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
61.             Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
62.             Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
63.             Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
64.             Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
65.             Судами установлено, що 05 лютого 2021 року ОСОБА_8 на підставі договору дарування відчужила позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , в наступних частках: ОСОБА_2 - 1/4 частку квартири, 
ОСОБА_1 - 1/8 частку квартири, ОСОБА_3 - 1/8 частку квартири.
66.             З 17 лютого 2021 року ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .
67.             Відмовляючи в задоволенні позову в частині вселення позивачів у спірну квартиру, апеляційний суд виходив з того, що ними не доведено чинення перешкод в користуванні квартирою відповідачкою ОСОБА_6 .
68.             Водночас, задовольняючи позов в частині встановлення порядку користування квартироюапеляційний суд виходив з того, що сторони не змогли за взаємною згодою, добровільно вирішити питання користування спірною квартирою, у зв`язку із чим дійшов висновку, що встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири, є єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири.
69.             З огляду на вказане Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги, що апеляційний суд, встановивши наявність спору між сторонами щодо користування квартири, врахував вказані обставини для встановлення права користування житлом, проте не прийняв до уваги як доказ наявності перешкод для користування цим житлом щодо вселення позивачів.
70.             Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав недоведеності, не врахував, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
71.             Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі 
№ 759/23652/19, від 17 квітня 2024 року у справі № 553/1602/21 (провадження 
№ 61-16883св23).
72.             Крім того, матеріали справи містять заяву  ОСОБА_1 до Голосіївського УП ГУНП в м. Києві про кримінальне правопорушення та іншу подію згідно з талоном-повідомленням єдиного обліку № 15325 про те, що 25 березня 2021 року о 16:49 за адресою: АДРЕСА_4 невідома особа знаходиться в квартирі заявника, зачинилася зсередини, заявник не може потрапити до квартири, чим перешкоджають у її користуванні.
73.             Листом Голосіївського УП ГУНП в м. Києві від 10 березня 2021 року повідомлено ОСОБА_1 , що в ході відпрацювання матеріалу з конфліктуючою стороною проведено профілактичну бесіду з метою недопущення протиправних дій в подальшому. Під час перевірки матеріалу не встановлено достатньо підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зазначено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, для вирішення яких рекомендовано звернутися до суду в порядку приватного звернення.
74.             Отже матеріалами справи підтверджено та встановлено судами попередніх інстанцій наявність спору між сторонами щодо користування спірною квартирою.
75.             Верховний Суд вважає, що належним способом захисту прав позивачів в даному випадку буде задоволення позову щодо їх вселення до спірної квартири.
76.             Водночас суд касаційної інстанції враховує, що касаційна скарга 
 ОСОБА_3 подана виключно в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , інші позивачі своїм правом на касаційне оскарження постанови апеляційного суду не скористалися. Доказів наявності повноважень у  ОСОБА_3 щодо звернення до суду касаційної інстанції в їх інтересах матеріали справи не містять.
77.             Також суд враховує, що відповідно до вимог частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
78.             Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
79.             Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним судом у зв`язку із розглядом справи за відсутності відповідачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце розгляду справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення в цій частині нового рішення, яким позов про вселення задовольнити частково, вселити ОСОБА_3 та малолітнього сина ОСОБА_5 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
80.             Разом з тим, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_6 не проживає у спірній квартирі, що не заперечувалося сторонами, в матеріалах справи відсутні докази щодо вчинення саме нею перешкод позивачам у користуванні вказаною квартирою, суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що позовні вимоги, пред`явлені до ОСОБА_6 , в частині зобовязання відповідачки не чинити позивачам перешкод у користуванні житловим приміщенням є безпідставними та необґрунтованими. 
81.             Крім того, відповідно до статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
82.             Виходячи із системного тлумачення наведених вимог закону, рішення про виселення має ухвалюватися судом за позовом до конкретного відповідача (особи, яка підлягає виселенню), при цьому суд має перевірити наявність у цієї особи права користування житловим приміщенням або відсутність такого права в порядку, визначеному ЦПК України.
83.             Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що зобов`язуючи відповідача ОСОБА_6 виселити всіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та зареєстрованих осіб, суд першої інстанції ухвалив рішення щодо невстановленого кола осіб за відсутності доказів їх проживання в спірній квартирі, тому рішення в наведеній частині не ґрунтується на вимогах закону.
84.             При цьому, суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом того, що кімнати не є відокремленими, а є суміжними, тому виділення прохідної кімнати для життя дитини є неприпустимим і не доцільно виходити за межі позовних вимог та встановлювати інший порядок користування житло, оскільки рішення судів попередніх інстанцій заявником оскаржується тільки в частині відмови в задоволенні позову, тобто в частині задоволення позову вона погодилася з оскаржуваною постановою апеляційного суду, а тому в цій частині постанова на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряється відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.
85.             Також касаційна скарга не містить будь-яких доводів щодо незгоди з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачів суми 1050,00 доларів США в якості компенсації за оренду квартири за період з лютого до липня 2021 року. Крім того заявниця не зверталась до апеляційного суду з апеляційною скаргою щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову, та воно не було предметом перегляду апеляційного суду в цій частині.
86.             Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
87.             За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
88.             Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлено судом апеляційної інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про вселення ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5 та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволенні позову.В частині вирішення позову про зобовязання ОСОБА_6 не чинити перешкод у користуванні квартирою та зобовязання ОСОБА_6 виселити третіх осіб постанову апеляційного суду залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 412, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
1.                 Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , задовольнити частково.
 
2.                 Постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 рокув частині вирішення позовних вимог про вселення  ОСОБА_3  та малолітнього ОСОБА_5 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
 
3.                 Вселити ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5 в квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
4.                 В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 
2023 рокузалишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович