Справа № 465/6923/20                        Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/1027/24                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2024 року м.Львів

Справа № 465/6923/20
  Провадження № 22ц/811/1027/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 6 березня 2024 року у складі судді  Мигаль Г.П., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:
28 жовтня 2020 року АТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 62 204, 31 грн., яка складається із: 58 010,62 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4 193,69 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦПК України, 2 1012 грн. судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно умов кредитного договору № б/н від 5 червня 2012 року АТ КБ «Приват Банк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, із сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк надав можливість відповідачу розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але відповідачем було допущено прострочення погашення кредиту, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом та відсотками за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідача.
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 6 березня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість в розмірі 33 029, 12 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Рішення суду в частині розміру стягнення заборгованості оскаржує ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати в частині суми боргу та ухвалити нове рішення про стягнення боргу в межах суми 8 421,40 грн. Вказує, що згідно із випискою, станом на 30 листопада 2018 року він (відповідач) заборгував банку 24 331,40 грн. та здійснив погашення (зарахування) коштів в сумі 15 910 грн., а тому борг має становити 8 421,40 грн. Вважає, що до вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотках за платежами, які виникли до 28 жовтня 2017 року, по пені - до 28 жовтня 2019 року повинна бути застосована позовна давність згідно із ст. ст.257-258 ЦК України.
11 квітня 2024 року позивач подав до Львівського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. 
Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що права сторін виникають на підставі договорів та інших правочинів.
Згідно із ст.ст. 3, 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. 
Згідно із п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Судом встановлено, що 5 червня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. Надалі розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000 грн.
Відповідачем підписано заяву про отримання кредиту. У довідці про умови кредитування із використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» зазначені процентна ставка, строк погашення кредиту та розмір неустойки.
18 липня 2028 року відповідач підписав чергову анкету-заяву. Він підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір банківського обслуговування, що підтверджується підписом у заяві.
З наданого банком розрахунку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 5 червня 2012 року станом на 16 лютого 2021 року становить 62 204,31 грн., з них: 58 010,62 грн. - заборгованість за тілом кредиту, зокрема 58 010,62 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4 193,69 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит. Зазначений розрахунок відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічна експертиза не проводилась.
Відповідачу відкрито кредитний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку (номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отримані картки). Надалі розмір кредитного ліміту збільшувався, що підтверджується наданою довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.
Виконання договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується із ч. 2. ст. 642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.
Виконання ОСОБА_1 умов договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.
Отже, внаслідок підписання заяви, сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).
Оскаржуване рішення мотивоване наступним.
Підписання сторонами анкети-заяви у відповідності до ст. 634 ЦК України свідчить про укладення договору про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).
При оформленні кредиту заява на отримання кредиту підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), яким підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.
Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. У пунктах 14.1., 14.8 та 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу, ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.
У постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року (справа № 753/10779/16-ц) зазначено, що Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в тому, що про факт укладання кредитного договору ОСОБА_1 свідчить його заявка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», яку ОСОБА_1 підписав 25 серпня 2010 року, анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послугу Приватбанку від 13 березня 2014 року, заява на зміну персональних даних клієнта від 16 липня 2013 року, кілька фото ОСОБА_1 з карткою, роздруківка про рух грошових коштів по картці. 
Позивач умови договору виконав.
Відповідач не надавав своєчасно банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.
Протягом дії кредитного договору відбувалася сплата щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи. Відповідач не спростував доводів банку щодо часткового здійснення ним погашення заборгованості по кредитному договору.
Судом встановлено, що 24 жовтня 2018 року відповідач двічі скористався послугою «Миттєва розстрочка».
Згідно Умов і правил надання банківських послуг Сервіс «Миттєва розстрочка» - це послуга банку, яка надається держателям платіжних карток «Універсальна» та «Універсальна Gold» на умовах терміновості, платності та зворотності Терміновість кредиту визначається кількістю платежів, яку вибрав клієнт, але не більше 24 платежів. Платність визначається комісією за користування кредитом, яка сплачується одночасно з погашенням кредиту рівними частинами з кожним платежем. Повернення визначається вимогою погасити кредит не більше ніж за вибрану клієнтом кількість платежів. Кредит з використанням сервісу «Миттєва розстрочка» повертається шляхом встановлення клієнтом регулярного платежу з картки клієнта в розмірі щомісячного платежу за кредитом і проводиться банком на підставі договірного списання.
Згідно Умов та правил надання банківських послуг утримувач кредитної карти має право користуватися сервісом «Миттєва розстрочка» для отримання споживчого кредиту, якщо утримувач погодився з умовами даного пункту та отримав кредитні кошти.
Карта відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» шляхом: а) введення і відправки ОТП паролю; б) натискання клавіші, що озвучена як згода з умовами кредитного договору; в) введення логіна і пароля при авторизації в Приват24; г) натисканням клавіші «згоден» або «підтверджую» в ТСО, банкоматах ПриватБанку, при показі умов кредитного договору та після введення пін-коду кредитної карти; д) відправка SМS-команди chast2 на номер 10060; е) натисканням клавіші «згоден» або «підтверджую» в системі електронних платежів Ligpay; мобільному додатку Sender або Приват24 З Sender; є) натисканням клавіші «згоден» при IVR обзвоні.
Такі дії клієнта прирівнюються сторонами до заяви на відкриття карткового рахунку для отримання кредиту по сервісу «Миттєва розстрочка».
Клієнт доручає банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті в кількості і розмірі, зазначених в кредитному договорі, який є невід`ємною частиною цих Умов.
Щомісячна комісія за користування сервісом «Миттєва розстрочка» вказана в Умовах та правилах надання банківських послуг.
У разі списання регулярного платежу по сервісу «Миттєва розстрочка» з кредитних коштів, клієнт сплачує комісію карти в розмірі 4% від суми платежу. Комісія картки регулюється діючими Умовами та правилами надання банківських послуг.
З виписки по рахунках вбачається, що 24 жовтня 2018 року відповідач скористався послугою «Миттєва розстрочка», після чого були оформлені переноси заборгованості з карти «Універсальної» за допомогою вищевказаного сервісу.
24 жовтня 2018 року на виконання умов укладеної кредитної угоди за послугою «Миттєва розстрочка» банком було зараховано 14 200 грн. та 5 000 грн. Після використання вказаної послуги у відповідача виникло зобов`язання в рамках сервісу «Миттєва розстрочка» зі здійсненням регулярних платежів для погашення перенесеної заборгованості.
З виписки по рахунках вбачається, що відповідач активно протягом тривалого часу користувався послугами банку, здійснював погашення заборгованості, зокрема користувався послугою «Миттєва розстрочка».
Ця послуга не є окремим кредитним договором, а додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається.
Отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, відповідач належним чином умови договору не виконує, чим порушує свої договірні зобов`язання. Зазначене призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка не погашена.
Заборгованість було переведено на сервіс «Миттєва розстрочка», внаслідок чого відбувалося щомісячне стягнення грошових коштів та збільшення заборгованості за тілом кредиту.
Судом встановлено, що сторони вчинили всі необхідні дії на укладення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають заяви, умови, правила та тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві.
Тарифи - розмір винагороди за послуги банку; є невід`ємною частиною договору. Перелік може змінюватися і доповнюватися, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором.
Банком, на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів», надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог вказаного Закону є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).
Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.
Позивачем надана суду копія анкети-заяви, з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто.
З Анкети-заяви вбачається, що відповідач висловив згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки та особистим підписом засвідчив, що «Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку.
Приймаючи до уваги те, що за ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то відсутність підпису відповідача в Умовах, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згідний з Умовами та Тарифами, що Заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що Умови укладені поза межами договору та є не допустимими доказами.
Відповідач підписанням анкети-заяви приєднався до Умов та Правилами надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг.
У пункті 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов`язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.
Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків тільки недійсний правочин.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.
Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача.
Згідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором.
Відповідно до заяви, підписаної клієнтом, встановлено, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», становлять між клієнтом та банком договір про надання банківських послуг, прийняття умов підтверджується підписом клієнта у заяві. 
Така форма кредитного договору не суперечить діючому законодавству, оскільки укладання договору здійснюється за принципом укладання між сторонами договору приєднання (ст. 634 ЦК України).
Встановлено, що заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило. Відповідач, активно користувався карткою, зокрема неодноразово здійснював погашення заборгованості.
Постановою Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено наступні висновки.
«У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приват Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Відповідно до ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приват Банк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів». 
Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 9 січня 2020 року (справа № 643/5521/19) у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, пені, комісії і штрафів за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей, підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «Універсал Банк» не повернуті, а також беручи до уваги вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Разом з тим, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Судом першої інстанції вірно застосовано наведені висновки Верховного Суду, оскільки такі стосуються тотожних за змістом правовідносин.
Встановлено, що в анкеті-заяві від 5 червня 2012 року процентна ставка не зазначена, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка відповідає сумі за тілом кредиту. 
Суд зробив вірний висновок про неправомірне та безпідставне списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення платежів за користування кредитом, відтак дані суми коштів підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на 16 лютого 2021 року вбачається, що відповідачем у добровільному порядку погашався наданий кредит, зокрема, сплачено (24 981,50 грн.) 5 000 грн. (заборгованість за простроченим тілом кредиту) та 19 981, 50 грн. (заборгованість по пені). 
З урахуванням цього, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про зменшення суми заборгованості за тілом кредиту, яка складає 58 010,62 грн., за рахунок протиправно списаних банком пені та відсотків у розмірі 24 981,50 грн., та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 33 029,12 грн. (58 010, 62 грн. -24 981,50 грн.).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.
Керуючись  ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

 Рішення  Франківського районного суду м. Львова від 6 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та за загальним правилом оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України (якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

При наявності передбачених законом підстав для касаційного оскарження, касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 липня 2024 року.

Головуючий -______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк