ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                     
 
04 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 278/2111/23
провадження № 61-5586 св 24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Борисюка Р. М., Талько О. Б. від 13 березня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку (далі - АТ КБ) «ПриватБанк», в якому просила суд: 
- визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування заборгованості за кредитним договором від 23 квітня 2010 року № б/н, укладеного між нею та АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 18 315,51 грн та зобов`язати Банк скасувати вказану заборгованість;
- розірвати кредитний договір від 23 квітня 2010 року № б/н, укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк».
В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до укладеного договору № б/н 
від 23 квітня 2010 року вона отримала кредит в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 
7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. 
Вказувала, що у лютому 2016 року Банк звернувся до суду з позов про стягнення із неї заборгованості, яка станом на 31 січня 2016 року складала 11 547,73 грн. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 
2016 року у справі № 278/467/16 з неї на користь Банку було стягнуто заборгованість за договором № б/н від 23 квітня 2010 року у розмірі 11 547,73 грн. 
Зазначала, що 13 червня 2016 Житомирським районним судом Житомирської області було видано виконавчий лист № 278/467/16-ц, а 21 вересня 2016 року Житомирським районним ВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду.
18 листопада 2020 року виконавче провадження № 52276205 з примусового виконання виконавчого листа № 278/467/16-ц закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду відповідно до виконавчого документа, тому вважала, що рішення Житомирського районного суду Житомирської області 
від 26 травня 2016 року у справі № 278/467/16-ц виконано в повній мірі. 
Вказувала, що у квітні 2023 року зі своєї Кредитної історії вона дізналася, що у нею є заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 18 315,51 грн за кредитним договором від 23 квітня 2010 року і відповідач після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості продовжував збільшувати заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 квітня 2010 року. 
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 
2023 року у складі судді Татуйка Є. О. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 23 квітня 2010 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та  ОСОБА_1 у частині нарахування заборгованості: за простроченим тілом кредиту у розмірі 6 239,74 грн, за простроченими відсотками у розмірі 12 075,77 грн. Визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 23 квітня 2010 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , у частині сплати заборгованості: за простроченим тілом кредиту у розмірі 6 239,74 грн, за простроченими відсотками 
у розмірі 12 075,77 грн за період з 25 лютого 2016 року по 01 травня 2023 року. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
Рішення районного суду мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення прав позивача. При цьому суд послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17. 
При цьому суд вказав, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України, і тому суд вважав протиправним нарахування банком відсотків після пред`явлення позову у справі № 278/467/16. 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 
2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 . 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 610,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки вийшов за межі позовних вимог, так як ОСОБА_1 не пред`являла позовних вимог про припинення зобов`язання. Пред`явлені позивачем позовні вимоги про визнання дій Банку щодо нарахування кредитної заборгованості неправомірними та скасувати їх не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, так як належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань 
перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 23 квітня 2010 року внаслідок їх повного виконання, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх. Апеляційний суд вказав, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Судом апеляційної інстанції було враховано відповідні правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У квітні 2024 року  ОСОБА_1  звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 278/2111/23 із Житомирського районного суду Житомирської областіта надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про захист її права в інший спосіб, ніж було викладено в позовній заяві, оскільки невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача. При цьому зазначає, що до подібних висновків дійшла Велика Палата Верховний Суд у постановах від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), 
від 22 вересня2022року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).
Крім того, згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим; вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року 
у справі № 513/879/19).
При цьому, вказує, що неправомірне нарахування відсотків призвело до порушення її прав, дії відповідача були протиправними.
Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції помилково стягнув з неї судовий збір за розгляд апеляційної скарги, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору у зв`язку із інвалідністю другої групи з дитинства, що підтверджувалося документами, які наявні у справі.
Відзив на касаційну скаргу від учасника справи до суду касаційної інстанції не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, за яким ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 
2016 року у справі № 278/467/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 23 квітня 2010 року у розмірі 
11 547,73 грн, що складається з наступного: 6 239,74 грн - заборгованість за кредитом; 4 281,91 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 526,08 грн - штраф (процентна складова).
Згідно з постанови старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 18 листопада 2020 року виконавче провадження № 52276205 з примусового виконання виконавчого листа 
№ 278/467/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 11 547,73 грн закінчено у зв`язку із фактичним його виконанням.
Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23 квітня 2010 року вбачається наявність у ОСОБА_1 заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 18 315,51 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: 
1) Застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) Апеляційним судом належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції частково не відповідає.
Щодо суті позовних вимог
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Кредитор (банк) має право (за наявності підстав) на отримання компенсаційних виплат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак банк має звернутись із такими вимогами до боржника, а не самовільно здійснювати такі нарахування.
Установлено, що з моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 
2016 року (справа № 278/467/16-ц) ОСОБА_1 виконала зобов`язання за договором № б/н від 23 квітня 2010 року у повному обсязі.
Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 та інші).
Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.
Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 
2022 року у справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У справі, яка розглядається пред`явлені позивачем вимоги: а) про визнання неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 квітня 2010 року, б) про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» скасувати (списати) заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 18 315,51 грн, в) про розірвання договору.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи в позові, дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 23 квітня 2010 року внаслідок їх повного виконання, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.
Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі 
№ 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі 
№ 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі 
№ 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який суд першої інстанції по суті застосував, хоча і не пославшись на нього. 
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших. 
Пред`являючи позов, як уже зазначалося, ОСОБА_1 просила: а) визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування кредитної заборгованості; б) зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати (списати) заборгованість; в) розірвати кредитний договір. 
У позові позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги виключно неправомірністю дій Банку щодо нарахування їй кредитної заборгованості, так як кредит погашено, виконавши на вимогу державного виконавця відповідне рішення суду. Просила списати кредитну заборгованість та розірвати кредитний договір. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що у відзиві на позов АТ КБ «ПриватБанк» просило суд у позові відмовити саме через обрання позивачкою неефективного способу захисту та відсутністю правових підстав для розірвання кредитного договору (а. с. 21-23). Натомість, не реагуючи на неефективність обраного способу судового захисту, ОСОБА_1 у відповіді на відзив наполягала на задоволенні саме нею заявлених позовних вимог, зазнаючи, що всі вимоги є ефективними, наполягаючи на розірванні кредитного договору (а. с. 27-28).
В апеляційній скарзі на рішення районного суду АТ КБ «ПриватБанк» знову звернуло увагу апеляційного суду на обрання позивачкою неефективного способу захисту, захищаючись від позовних вимог про неправомірність дій Банку та розірвання кредитного договору (а. с. 69-76). Натомість, у поясненнях на апеляційну скаргу Банка ОСОБА_1 просила залишити рішення районного суду в силі, знову пославшись на те, що обраний нею спосіб судового захисту є вірним (а с. 102-104).   
Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.
Застосування судом принципу «jura novit curia»(«суд знає закони») не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людинивказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Як позивач, так і відповідач не надавали пояснень та докази щодо припинення кредитних зобов`язань. 
У зв`язку з наведеним Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, а пред`явлені позивачем позовні вимоги не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права
Доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними на законність оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Крім того, Верховний суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, оскільки апеляційним судом було вірно враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо обрання учасником справи належного способу захисту своїх прав.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, постанова апеляційного суду в частині (відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ) прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Щодо питання стягнення апеляційним судом судового збору
Верховний Суд погоджується із доводами касаційної скарги в частині того, що суд апеляційної інстанції помилково стягнув із ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 610,40 грн, оскільки вона є особою з інвалідністю з дитинства другої групи, що підтверджується копією посвідчення від 18 вересня 2023 року серія НОМЕР_1 , яке було подано із касаційної скаргою. 
У матеріалах справу на а. с. 4 зв. наявна копія довідки до акту огляду МСЕК 
від 30 листопада 2006 року № 026770, яка підтверджує, що у ОСОБА_1 наявна друга група інвалідності з дитинства від 02 листопада 2006 року, інвалідність встановлена безтерміново, на а. с. 6 наявна копія посвідчення від 26 січня 2017 року серія НОМЕР_2 , яка підтверджує наявність у ОСОБА_1 другої групи інвалідності з дитинства.
Положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, серед іншого, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Згідно з частинами шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо судових витрат, не врахував того, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю другої групи з дитинства та помилково стягнув із неї судовий збір. 
Таким чином, постанова Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн підлягає скасуванню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя стаття 412 ЦПК України).
Оскільки суд апеляційної інстанції в частині стягнення судового збору розглянув справу з порушенням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн з ухваленням в цій частині нового рішення про розподіл таких витрат.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Постанова суду апеляційної інстанції в частині (відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ) прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судове рішення апеляційного суду в цій частині необхідно залишити без змін.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн скасувати.
Компенсувати акціонерному товариству комерційного банку «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 
судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 коп. 
В іншій частині (про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ) постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 
2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець