ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2024 р.	Справа № 591/1948/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24.05.2024, головуючий суддя І інстанції: Клименко А.Я., вул. Академічна, 13, м. Суми, Сумська, 40030, по справі № 591/1948/24
          за позовом                ОСОБА_1  
          до        Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1               
          про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2024 року ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ), через свого представника - ОСОБА_2 , звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач, апелянт, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив суд скасувати постанову №100892 від 13.02.2024 по справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення відносно позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі – КУпАП) та закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях позивача події та складу адміністративного правопорушення.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 лютого 2023 року по справі № 591/1948/24 позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Скасовано постанову №100892 від 13.02.2024, винесену начальником кінологічної групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 по справі про адміністративне правопорушення про накладання адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП.
Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору – 605,60 грн та витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн, що загалом становить – 10605,60 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт стверджує, що позивач був зобов`язаний знати, що він знаходився у зоні прикордонного контролю, на яку поширюється режим у пункті пропуску, а також був зобов`язаний знати, що не має права його залишати без дозволу уповноваженої особи апелянта. Стверджує, що позивачем не надано доказів протиправності спірної постанови та не вчинення ним інкримінованого йому правопорушення. Вказав на необґрунтованість стягнутих витрат на правничу допомогу.
Представник позивача надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 лютого 2023 року по справі № 591/1948/24 залишити без змін, а скаргу – без задоволення. Вказала на безпідставність доводів апелянта як по суті спору так і стосовно витрат на правничу допомогу. Також просила стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції в сумі 5000 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, відповідно до ст. 268 КАС України.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорено сторонами.
13.02.2024 начальником кінологічної групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 складено постанову №100892 по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу 1700 грн.
Зі змісту вказаної постанови слідує, що 13.02.2024 о 14-00 год в МЗПП «Ягодин» прикордонним нарядом «Контроль за режимом на напрямку виїзду з України був виявлений гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 . який порушив режим у ППр, а саме без дозволу уповноваженої службової особи ДПСУ залишив зону прикордонного контролю чим порушив вимоги п. 2.9 Порядку дій посадових осіб органів охорони державного кордону ДПСУ, щодо установлення режиму в пунктах пропуску через держаний кордон, здійснення контролю за його додержанням, а також організації і забезпечення взаємодії та координації контрольних органів і служб, що здійснюють різні види контролю або беруть участь у забезпеченні режиму в пунктах пропуску через держаний кордон затверджений Наказом АДПСУ 29.08.2011 № 627 своїми діями вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 202 КУпАП.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості і з огляду на допущенні відповідачем численні грубі порушення вимог КУпАП та відсутність доказів вчинення правопорушення як такого.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 308  Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в межах  доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів вказує, що відповідно до даної конституційної норми суб`єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає дотримуватися приписів Закону як підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб`єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.
Конструкція "в межах повноважень" у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність суб`єкту владних повноважень діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб`єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.
Нарешті, "у спосіб" у тексті ч. 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.
Суд також звертає увагу на відсутність ієрархічного підпорядкування вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. Жодна з них не є важливішою за іншу. Суб`єкти владних повноважень можуть діяти та приймати рішення виключно з дотримання усіх трьох із них одночасно. Таким чином, порушення владним суб`єктом визначеної законом процедури вчинення дій або прийняття рішень є настільки ж неприпустимим, як і вчинення ним дій (прийняття рішень) без уповноваження законом.
Також заслуговує й акцент положень Конституції України на необхідності визначення способу вчинення дій або прийняття рішень для суб`єкта владних повноважень (процедури їх вчинення) саме на рівні закону. Оскільки рішення або дії суб`єктів владних повноважень як органів публічної адміністрації прямо впливають на права та інтереси інших осіб, вимоги до процедури їх вчинення, які запобігають порушенням прав осіб та свавільності повинні бути встановлені саме законодавчим органом як органом представницької демократії як одна із передумов дотримання принципу верховенства права.
Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно з ч. 1 ст. 202 КУпАП порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду - тягне за собою накладення штрафу на громадян від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від ста до ста п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 26 Закону України "Про Державний кордон України" режим у пунктах пропуску через державний кордон України - порядок перебування і пересування всіх осіб і транспортних засобів у межах території прикордонних залізничних і автомобільних станцій, морських і річкових портів, аеропортів і аеродромів, відкритих для міжнародного сполучення, а також здійснення іншої діяльності, пов`язаної з пропуском через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів, - визначається згідно з законодавством України Державною прикордонною службою України разом з компетентними органами. У приміщеннях і місцях, де здійснюється прикордонний контроль, Державна прикордонна служба України встановлює додаткові режимні правила, що регламентують порядок допуску в них осіб, які беруть участь у контролі та обслуговуванні пасажирів і транспортних засобів закордонного прямування, відправленні з пунктів пропуску транспортних засобів, що вибувають за кордон і прибувають в Україну, а також інші обмеження для запобігання незаконному перетинанню державного кордону України.
Отже для встановлення наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення, визначеного ч.1 ст. 202 КУпАП, у цьому конкретному випадку, необхідно встановити факт перебування особи в пункті пропуску через державний кордон України, а саме перебування та пересування особи у межах території прикордонних залізничної або автомобільної станції/морського або річкового порту, аеропорту або аеродрому, відкритого для міжнародного сполучення, визначеного  законодавством України Державною прикордонною службою разом з компетентними органам та законність такого перебування. 
Матеріалами справи підтверджено, що місцем вчинення інкримінованого позивачеві адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 202 КУпАП, є міжнародний пункт пропуску «Яготин».
Постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2010 року № 751 затверджено Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю.
Відповідно до п. 2 вказаного Положення (в редакції на час виявлення порушення) пункт пропуску через державний кордон - спеціально виділена територія на залізничних і автомобільних станціях, у морських і річкових портах, в аеропортах (на аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, а також спеціально виділена акваторія у морських і річкових портах, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна (далі - пункт пропуску).
Порядок взаємодії контрольних органів і служб, загальний порядок та послідовність проведення всіх видів контролю в пункті пропуску, пункті контролю визначаються технологічною схемою пропуску осіб, транспортних засобів та вантажів через державний кордон, яка затверджується окремо для кожного пункту пропуску, пункту контролю через державний кордон керівником органу охорони державного кордону за погодженням з митним органом та керівниками контрольних органів і служб, а також підприємств, на території яких розміщено пункти пропуску через державний кордон Типова технологічна схема пропуску через державний кордон у пунктах пропуску для автомобільного, повітряного, морського (річкового), поромного та залізничного сполучення затверджується Кабінетом Міністрів України (ст. 25 Закону України "Про прикордонний контроль" (пункт 18 Положення).
Прикордонний контроль поїздів закордонного сполучення здійснюється на залізничній платформі або у спеціально відведеній будівлі залізничного вокзалу пункту пропуску через державний кордон (пункту контролю) (ст. 16 Закону України "Про прикордонний контроль")
Відповідач до спірної постанови не надав жодних доказів, того що позивач ОСОБА_1 знаходився саме у пункті пропуску через державний кордон (пункті контролю), та покинув його без дозволу інспекторів. 
Також апелянт не надав жодного доказу на підтвердження як підстав тривалого проходження позивачем контролю, так і повідомлення позивача про перебування останнім у зоні митного контролю і території пункту пропуску та про заборону покидати конкретно визначену територію.
Відповідно до ч. 2 ст. 279 КУпАП головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Відповідно до ст. 256 КУпАП протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Згідно з ч. 1-2 ст. 258 КУпАП протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.
Згідно зі ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
У справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 КУпАП Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 зазначив, що провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення.
Так, у наведеному рішенні зазначено, що КУпАП визначає систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності (п. 2.2 Рішення).
Також Конституційний Суд у цьому рішенні аналізує можливість притягнення особи до відповідальності у так званому скороченому провадженні. При цьому Суд вказує, що скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.
Тобто, позиція Суду полягає у тому, що навіть у випадку, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, стадія фіксації адміністративного правопорушення та формування матеріалів справи є обов`язковою і має передувати такому розгляду справи.
Протокол не складається у разі вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 202 КУпАП (у випадках виявлення цих правопорушень в пунктах пропуску через ДКУ чи контрольних пунктах в`їзду-виїзду) якщо особа не оспорює допущене порушення та накладене адміністративне стягнення, що на неї накладається.
Оскаржувана постанова винесена відповідачем на місці вчинення правопорушення без складання адміністративного протоколу, однак позивач обставини справи та свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП не визнав, крім того, не погодився з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу, про що зазначив у позовній заяві.
Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.
Згідно з ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Згідно з ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Зі змісту оскарженої постанови вбачається, що остання не містить посилання на докази, та не додано жодних доказів складання протоколу.
Отже, посадовою особою ДПС при виявлені правопорушення, фіксації цього правопорушення, формуванні доказової бази (матеріалів справи), розгляду справи про адміністративне правопорушення не дотримано вимог ст. 258 КУпАП, оскільки після виявлення факту вчинення правопорушення посадова особа зобов`язана зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.
Отже, враховуючи приписи ч. 5 ст. 258 КУпАП, та те, що під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 оспорив допущене порушення, посадова особа ДПС була зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення щодо позивача.
Окрім того, ст. 268 КУпАП визначені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Доказів надання позивачу можливості в повному обсязі скористатись правами, передбаченими ст. 268 КУпАП та того, що права при розгляді справи про адміністративне правопорушення були роз`яснені позивачеві  відповідачем суду не надано. Оскаржувана постанова не містить вказаних відомостей.
Суд зазначає, що Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення уповноваженою особою в/ч НОМЕР_1 фундаментальних вимог КУпАП, недоведення відповідачем правомірності спірної постанови, у тому числі за відсутності жодного доказу вчинення позивачем інкримінованого його адміністративного правопорушення.
Доказів того, що позивачем скоєно адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 202 КУпАП, відповідачем до суду не надано та такі докази в матеріалах справи відсутні.
Покликання апелянта на ненадання позивачем доказів власної невинуватості, колегія суддів відхиляє як юридично неспроможне, оскільки апелянт намагається безпідставно перекласти тягар доказування з себе – суб`єкта владних повноважень, на позивач, що суперечить приписам ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої, у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 202 КУпАП та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Стосовно вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає таке.
У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача судові витрати та зазначив про орієнтовний розмір понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
На підтвердження витрат позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 21.02.2024.
Задовольняючи вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у фіксованому розмірі - у сумі 10000 грн, суд першої інстанції виходив з їх  підтвердженості  та необхідності, а також критерію розумності.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.
Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-5 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надана лише договір про надання правничої допомоги від 21.02.24.
Зміст п. 1.1 цього договору дає підстави вважати, що цей договір стосується лише оскарження спірної постанови №100892 від 13.02.2024.
За змістом п 4 цього договору, на розмір гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, обсяг правових послуг тощо. Всього гонорар складає 10 000 грн та складається з вартості консультування, вивчення документів, участь у судових засіданнях, подання та направлення документів. Сторони узгодили попередню оплату по цьому договору, про те за домовленістю сторін сплату може бути перенесена на інший термін. Також вказаним договором передбачається можливість зміни вартості наданих послуг.
Вказані умови договору не дають підстав вважати, що розмір гонорару є фіксованим та не може бути переглянутий у подальшому.
Отже всупереч вищенаведеним приписам КАС України та висновкам Верховного Суду щодо застосування цих приписів процесуального закону, позивачем до суду першої інстанції не подано документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що будь-який Договір не є первинним обліковим документом, бо свідчить про намір виконання дій в майбутньому, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг. Відповідний висновок викладений у постанові КЦС ВС від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19.
Покликання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19 не підтверджують права позивача на відшкодування витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, оскільки у цьому рішенні вказано, що позивачем надавалися крім договору, докази сплати за отримання правничої допомоги: «копія квитанції від 09 жовтня 2019 року №1-2429К підтверджує сплату особою суми 12350,00 грн (Призначення платежу: оплата за послуги, визначені в пунктах 1.1 - 1.2 договору №0002/13/14/2(1)-13/08/2019 про надання правової (правничої) допомоги від 13.08.19).», натомість, у рамках цієї справи позивач обґрунтовує понесені витрати лише копією договору без надання жодних доказів його виконання, зокрема сплати.
Неподання позивачем вказаних документів є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказаний висновок узгоджується з позицією  Верховного Суду викладеною у постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19.
Вказані обставини також стосуються клопотання позивача про розподіл витрат на правничу допомогу у суд апеляційної інстанції, яку останній заявив у відзиві на апеляційну скаргу у орієнтовному розмірі 5000 грн, з посиланням лише на договір про надання правничої допомоги від 21.06.2024.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
З урахуванням викладеного та на підставі п.4 ч.1 ст. 317 КАСУ колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга в/ч НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду І інстанції скасуванню в частині задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 травня 2024 року по справі № 591/1948/24 скасувати в частині задоволення вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Ухвалити постанову, якою у скасованій частині в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн - відмовити.
В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 травня 2024 року по справі № 591/1948/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк