П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/2303/24	

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,
повний текст судового рішення
складено 29.04.2024, м. Одеса
                           
                    П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
-            Ступакової І.Г.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: військова частина НОМЕР_2 , про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: військова частина НОМЕР_2 , в якому позивач просить: 
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 , яка безпосередньо підпорядковується військовій частині НОМЕР_1 . На утриманні позивача перебуває троє дітей віком до 18 років, внаслідок чого 06.12.2023 року звернувся з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно абз.13 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військовою частиною НОМЕР_2 погоджено звільнення позивача і подано документи на розгляд органу військового управління, який уповноважений на прийняття рішення про звільнення - військової частини НОМЕР_1 . Однак 11.01.2024 року відповідач відмовив у звільненні у зв`язку з недоведеністю обставин перебування на його утриманні неповнолітнього ОСОБА_2 , зокрема, через відсутність доказів його усиновлення або встановлення опіки чи піклування над ним. Вважає таку відмову протиправною, оскільки дружина позивача до моменту одруження мала статус одинокої матері, а позивач є вітчимом неповнолітнього ОСОБА_2 і проживає разом з ним та його матір`ю, тобто пов`язаний з ним спільним побутом і ділить витрати на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 разом із дружиною.
Відповідач відзив на позовну заяву не надав.
Справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), третя особа: військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відмови у задоволенні позовних вимог, а тому, як вважає апелянт, є всі підстави для скасування рішення.
Відповідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 з 23.03.2022 року.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 13.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб.
На час укладення шлюбу, у дружини позивача - ОСОБА_3 було троє неповнолітніх дітей:
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 від 29.06.2010 р.);
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько - ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_8 від 18.03.2015 р.);
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_9 від 22.07.2017 р.), батько - ОСОБА_1 .
Згідно акту про фактичне проживання особи від 20.09.2023 року старости с.Сухий Лиман Одеського району Одеської області разом з ОСОБА_1 проживають: ОСОБА_7 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_5 - син.
06.12.2023 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз.13 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.
До рапорту додано нотаріально засвідчені копії: паспорта ОСОБА_1 , рнокпп, паспорта ОСОБА_7 , свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження ОСОБА_2 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00039879419 від 30.05.2023 року, свідоцтва про народження ОСОБА_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_6 , посвідчення НОМЕР_10 , виданого 05.07.2023 року, акту про фактичне проживання особи від 20.09.2023 року.
27.12.2023 року за №1/8/2864 командиром військової частини НОМЕР_2 направлено на адресу командира військової частини НОМЕР_1 документи на солдата ОСОБА_1 щодо звільнення його з лав Збройних Сил України в запас відповідно до п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пп.«г» (у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років). 
Листом від 11.01.2014 року №1604/180 військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з огляду на недоведеність обставин перебування на утриманні військовослужбовця неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, відсутності доказів усиновлення або встановлення опіки чи піклування. 
Вважаючи дану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року (далі Закон №2232-XII).
Положеннями статті 1 Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.1 ст.2 Закону).
За нормами ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до якого оголошено та проведено загальну мобілізацію.
Тобто, з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан та проведено загальну мобілізацію.
Строк дії воєнного стан та проведення мобілізації в Україні продовжено й наразі триває.
Прийняття на військову службу до Збройних Сил України, проходження військової служби та звільнення з військової служби визначені Законом №2232-XII.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).
Приписами п.233 розділу XII Положення №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Підстави звільнення з військової служби передбачені вимогами ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, відповідно до абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Відповідно до вимог ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Вимогами ст.180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 13.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.
З копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_7 від 29.06.2010 року, серії НОМЕР_9 від 22.07.2017 року, серії НОМЕР_8 від 18.03.2015 року вбачається, що батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 , а батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є позивач. 
Таким чином, вказані обставини підтверджують те, що саме ОСОБА_1 є батьком двох дітей до 18 років.
Відповідно до вимог ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження встановлено, що відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
За приписами ч.1 ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Вимогами статті 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1-3 статті 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з вимогами ч.2 ст.188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.
Отже, саме на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як батьків ОСОБА_2 , згідно чинного законодавства покладено обов`язок утримувати свою дитину.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій рішення суду, згідно якого ОСОБА_4 звільнено від обов`язку утримувати свою дитину.
Разом з цим, вимогами ст.260 СК України передбачено, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Колегія суддів зазначає, що вітчим - це чоловік, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.
Вітчим має правовий статус, що відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника.
Відповідно до вимог ч.1 ст.268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Враховуючи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має принаймні матір, обов`язок щодо його утримання не може бути покладено на його вітчима.
Отже, позивач, який не є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не несе обов`язку щодо його утримання, яке він може здійснювати лише з власної волі.
Крім того, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітнього ОСОБА_2 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо нього, в тому числі обов`язок по його утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років, відсутні. 
Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, що міститься в постанові від 14.12.2023 року у справі №160/11228/23. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби від 06.12.2023 року не долучив жодних документів, які б могли підтвердити відсутність батька, поважність причин, за яких батько не може надавати належного утримання; звільнення ОСОБА_4 від обов`язку такого утримання, а також доказів того, що ОСОБА_2 не має діда, баби, повнолітніх братів та сестер, здатних його утримувати або ці особи з поважних причин не можуть надавати йому належного утримання, як це визначено ч.1 ст.268 СК України.
Таким чином, позивачем не було долучено до рапорту про звільнення з військової служби документів, які б підтверджували перебування на його утриманні ОСОБА_2 , тобто не підтверджено перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що підстави для звільнення з військової служби відсутні, а відмова військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами є правомірною.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів вважає необхідним враховувати правову позицію ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. 
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду наявність правових підстав для відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.
Таким чином, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, - 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	Н.В. Вербицька   І.Г. Ступакова