ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 295/2123/18
провадження № 61-12845св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.
 
учасники справи:
позивач - Державна організація «Комбінат «Рекорд»,  
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної організації «Комбінат «Рекорд» на рішення Богунського районного суду міста Житомира                           від 02 березня 2023 року у складі судді Кузнєцова Д. В., додаткове рішення Богунського районного суду міста Житомира від 21 квітня 2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Григорусь Н. Й., Борисюка Р. М. та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року
 
у справі за позовом Державної організації «Комбінат «Рекорд» до ОСОБА_1 про визнання договору зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
Державна організація «Комбінат «Рекорд» (далі - ДО «Комбінат «Рекорд») у лютому 2018 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати договір зберігання матеріальних цінностей № 28/08-01, укладений 28 серпня                     2015 року між ДО «Комбінат «Рекорд» та ОСОБА_1 , фіктивним правочином.
На обґрунтування позовних вимог ДО «Комбінат «Рекорд» посилалася на те, що                     28 серпня 2015 року між ДО «Комбінат «Рекорд» в особі директора ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) було укладено договір зберігання матеріальних цінностей № 28/08-01, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати замовнику послуги по зберіганню матеріальних цінностей в неопалювальному складському приміщенні на загальній площі 20 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Сукупна вартість майна на час передачі виконавцю складає 80 000 грн. 
До вказаного договору 28 серпня 2015 року було складено акт передачі матеріальних цінностей, в якому зазначено про прийняття на зберігання: труби діаметром 32 мм довжиною 6 м - 56 штук, труби діаметром 32 мм довжиною 4 м - 20 штук, прута металевого діаметром 40 мм довжиною 6 м - 5 штук, прута металевого діаметром                    20 мм довжиною 5 м - 60 штук, прута металевого діаметром 16 мм довжиною 4 м - 26 штук. Документи про підтвердження вартості відсутні.
Вважає, вказаний договір фіктивним, тобто таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, без мети ввести матеріальні цінності та виконати умови договору. 
На час укладання договору ОСОБА_1 працював водієм легкового автомобіля               ДО «Комбінат «Рекорд» та звільнений із займаної посади 01 березня 2016 року.
ОСОБА_2 звільнений з посади директора ДО «Комбінат «Рекорд» 11 вересня   2015 року на підставі наказу № 100.
28 серпня 2015 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному та у цей день на території ДО «Комбінат «Рекорд» він не знаходився. Господарська операція (договір) у бухгалтерському обліку не відображена і це також свідчить про те, що відповідачем матеріальні цінності на зберігання не ввозились. 
На території ДО «Комбінат «Рекорд» на той час знаходились металеві вироби, залишені ТОВ «Базіс ВК» у вигляді плати за відвантаження. 
До 28 серпня 2015 року металеві вироби у значно більшій кількості, ніж матеріальні цінності, зазначені в акті передачі, зберігалися на території ДО «Комбінат «Рекорд» у вигляді мобілізаційного резерву і були реалізовані ТОВ «Базіс ВК» на підставі розпорядження (наряду) Державного агентства резерву України. 
По бухгалтерському обліку в організації металеві вироби, залишені ТОВ «Базіс ВК», не відображені та не оприбутковані. 
З метою легалізації згаданих матеріальних цінностей та їх вивезення з території                     ДО «Комбінат «Рекорд» на той час її директором ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 було укладено оспорюваний договір.

 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Богунський районний суд міста Житомира рішенням від 02 березня 2023 року відмовив у задоволенні позову.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що обидві сторони договору зберігання матеріальних цінностей не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення або ж діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки.
Богунський районний суд міста Житомира додатковим рішенням від 21 квітня                 2023 року клопотання задовольнив частково. Стягнув з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1 28 246 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. У задоволенні решти вимог клопотання відмовив.
Задовольняючи частково клопотання суд першої інстанції виходив з того, що у даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 28 246 грн є обґрунтованими та реальними. 
Відмовляючи у задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 189,50 грн місцевий суд виходив з того, що участь представника ОСОБА_1 - адвоката Мариніної М. О. в судовому засіданні                        13 жовтня 2021 року у Богунському районному суді міста Житомира (пункт 3 акта               № 1 приймання-передачі юридичних послуг у справі № 295/2123/18 від 06 березня 2023 року), вже враховано в пункті 1 вказаного акта.
Житомирський апеляційний суд постановою від 29 травня 2023 року апеляційні скарги ДО «Комбінат «Рекорд» залишив без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 02 березня 2023 року та додаткове рішення Богунського районного суду міста Житомира від 21 квітня 2023 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про безпідставність позовних вимог і обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача про те, що найменування сторін договору «виконавець» і «замовник» замість визначених у статті 936 ЦК України «зберігач» та «поклажодавець», відсутність письмового договору про перевезення матеріальних цінностей на склад позивача та перебування ОСОБА_1 на лікарняному на час підписання договору зберігання свідчать про фіктивність правочину.
Також суд першої інстанції, вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, правильно взяв до уваги їх пов`язаність з розглядом справи, врахував складність справи, кількість судових засідань, обсяг виконаних адвокатами робіт. 
Житомирський апеляційний суд додатковою постановою від 19 червня 2023 року стягнув з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1 4 500 грн витрат на правничу допомогу.
Стягуючи на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу апеляційний суд врахував договір про надання правничої допомоги № 54                               від 13 жовтня 2021 року та акт № 2 приймання-передачі юридичних послуг у справі      № 295/2123/18 від 02 червня 2023 року на суму 4 500 грн.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
Від ДО «Комбінат «Рекорд» у серпні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 02 березня                   2023 року, додаткове рішення Богунського районного суду міста Житомира                             від 21 квітня 2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року, вякій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судами односторонньо та неповно з`ясовано всі обставини справи, у зв`язку з чим викладені висновки у судових рішеннях не відповідають фактичним обставинам щодо оспорюваного договору.
У зв`язку з тим, що відповідач на підставі договору не завозив матеріальні цінності до Головного управління Національної поліції в Житомирській області була направлена заява про злочин від 18 травня 2017 року № 196, яка внесена до ЄРДР за                                      № 12017060170000906. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження триває.
Судами необґрунтовано не прийнято до уваги клопотання позивача про витребування у відповідача договору на перевезення ТОВ «Сад» матеріальних цінностей. Сторонами не надано доказів ввезення матеріальних цінностей іншим транспортом.
Показаннями свідків було підтверджено, що матеріальні цінності на територію                             ДО «Комбінат «Рекорд» не завозилися; вартість матеріальних цінностей в розмірі 80 000 грн в договорі зазначена на власний розсуд інших осіб, без підтверджуючих документів наявності у відповідача металевих виробів такої кількості та вартості.
Судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно не враховано пояснення відповідача, який не надав доказів придбання та ввезення до позивача матеріальних цінностей, показання свідків, які підтвердили невиконання сторонами умов договору та його фіктивності; безпідставно не застосовано статтю 228 ЦК України, оскільки оспорюваний правочин був спрямований на незаконне заволодіння майном державної організації, тобто коштами в результаті звернення ОСОБА_1 до Богунського районного суду міста Житомира з позовною заявою від 19 липня                    2017 року про стягнення з ДО «Комбінат «Рекорд» 80 000 грн вартості майна та пені в розмірі 72 000 грн.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у справі № 923/333/16.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Мариніної М. О. у жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що клопотання позивача про витребування доказів неодноразово було предметом розгляду судом першої інстанції; позивач не був позбавлений можливості самостійно зібрати докази, на які він посилається, звертатися з відповідними запитами до ТОВ «Сад», ставити перед судом питання про витребування доказів безпосередньо у ТОВ «Сад», проте таким правом не скористався.
Матеріальні цінності, перераховані у акті приймання-передачі були передані на зберігання в обумовленій кількості та якості, що підтверджується підписами сторін у договорі та акті приймання-передачі. Ввезення матеріальних цінностей підтверджується і записом, зробленим в журналі ввозу матеріальних цінностей, а також показаннями свідків.
Позивачем не надано первинних документів та будь-яких належних і допустимих доказів, що матеріальні цінності є залишками мобілізаційного резерву; по номенклатурі матеріальні цінності завезені ОСОБА_1 та матеріальні цінності мобілізаційного резерву не збігаються, що підтверджується видатковою накладною № Р-00000002 від 03 березня 2015 року; мобілізаційний резерв було відвантажено повністю, що підтверджується актом на виконання розпорядження (наряду)                         № 050/55 від 27 лютого 2015 року, видатковою накладною № 00000002                                   від 03 березня 2015 року та звітом директора ОСОБА_2. 
Крім того, оплата на зберігання матеріальних цінностей покладених на відповідальне зберігання ОСОБА_1 була проведена відповідно до вимог бухгалтерського обліку, що підтверджується актом надання послуг № 109 від 22 вересня 2015 року, підписаним  від імені ДО «Комбінат Рекорд» виконуючим директора головним інженером ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; у матеріалах справи міститься видатковий касовий ордер, який підтверджує проведення оплати за надані послуги; показання свідків зі сторони позивача не можуть бути підтвердженням фіктивності правочину, оскільки у посадові обов`язки більшості допитаних працівників не входила організація та підписання договору; показання свідків суперечать долученим до справи документам.

 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 вересня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Богунського районного суду міста Житомира.
Справа № 295/2123/18 надійшла до Верховного Суду 02 жовтня 2023 року.
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ОСОБА_1 26 серпня 2015 року звернувся до директора ДО «Комбінат «Рекорд» ОСОБА_2 із заявою про дозвіл зберігати на території комбінату труби та металеві прути (труба діаметром 32 мм довжиною 6 м - 56 штук, труба діаметром                32 мм довжиною 4 м - 20 штук, прут металевий діаметром 40 мм довжиною 6 м -                 5 штук, прут металевий діаметром 20 мм довжиною 6 м - 32 штуки, прут металевий діаметром 20 мм довжиною 5 м - 60 штук, прут металевий діаметром 16 мм довжиною 4 м - 26 штук), орієнтовна вартість матеріалу 80 000 грн, оплата за зберігання гарантується. 
Зазначена заява була зареєстрована комбінатом за вхідним № 4984 від 28 серпня 2015 року та розписана на виконавців.
Між ДО «Комбінат «Рекорд» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1                28 серпня 2015 року було укладено договір № 28/08-01 зберігання матеріальних цінностей, за умовами якого виконавець надає замовнику послуги по зберіганню матеріальних цінностей в неопалювальному складському приміщенні на загальній площі 20 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 1.3 вказаного договору сукупна вартість майна на момент його передачі виконавцю складає 80 000 грн. Загальна вартість по зберіганню матеріальних цінностей складає 200 грн з ПДВ в місяць (пункт 2.2 договору). 
Відповідно до пункту 6.1 вказаного договору договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015 року, а в частині зобов`язань - до повного їх закінчення.
Згідно з записами в Журналі обліку товарно-матеріальних цінностей, які ввозяться на територію ДО «Комбінат «Рекорд», 28 серпня 2015 року від імені ОСОБА_1 за допомогою крана-маніпулятора були ввезені: труба діаметром 32 мм довжиною               6 м - 56 штук, труба діаметром 32 мм довжиною 4 м - 20 штук, прут металевий діаметром 40 мм довжиною 6 м - 5 штук, прут металевий діаметром 20 мм довжиною 6 м - 32 штуки, прут металевий діаметром 20 мм довжиною 5 м - 60 штук, прут металевий діаметром 16 мм довжиною 4 м - 26 штук. Вантаж перевірив та впустив контролер ОСОБА_4 . 
Відповідно до акта № 1 передачі-приймання матеріальних цінностей до договору                  № 28/08-01 від 28 серпня 2015 року замовник передав для зберігання виконавцю наступні матеріальні цінності: трубу діаметром 32 мм довжиною 6 м - 56 штук, трубу діаметром 32 мм довжиною 4 м - 20 штук, прут металевий діаметром 40 мм довжиною 6 м - 5 штук, прут металевий діаметром 20 мм довжиною 6 м - 32 штук, прут металевий діаметром 20 мм довжиною 5 м - 60 штук, прут металевий діаметром 16 мм довжиною 4 м - 26 штук.
Згідно з актом надання послуг № 109 від 22 вересня 2015 року виконавцем на підставі договору № 28/08-01 від 28 серпня 2015 року були виконані такі роботи (надані такі послуги): послуги по відповідальному зберіганню матеріальних цінностей в складському неопалювальному приміщенні на загальну суму 219,36 грн. 
Відповідно до довідки ДО «Комбінат «Рекорд» № 7 від 21 лютого 2018 року зазначені в акті приймання-передачі матеріальні цінності по бухгалтерському обліку не відображені, кредиторська та дебіторська заборгованість не формувалась.
08 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ДО «Комбінат «Рекорд» із вимогою про повернення матеріальних цінностей за договором № 28/08-01 зберігання матеріальних цінностей від 28 серпня 2015 року, на що йому була надана відповідь про те, що організацією направлено до Управління поліції у Житомирській області документи, що стосуються даного договору для розгляду питання стосовно скоєння злочину.
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частинами першою, другою статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.
Звертаючись до суду з цим позовом, ДО «Комбінат «Рекорд» посилалася на те, що договір зберігання матеріальних цінностей від 28 серпня 2015 року № 28/08-01 є фіктивним (стаття 234 ЦК України).
Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.
У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі                                № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) виклала правовий висновок про те, що … [стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню].
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів умислу як складового елементу на укладення саме фіктивного правочину, а також не довів, що ОСОБА_1 , укладаючи оспорюваний правочин, не мав наміру досягти обумовлених договорами юридичних наслідків.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18,                                    від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 та від 02 лютого 2022 року у справі      № 922/1474/21.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі                             № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) застосувала доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил Європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Також колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, з таких підстав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;                                       3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження                     № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня                      2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження                 № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі                                        № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою                      № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
ОСОБА_1 на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій надав копії:
- договору про правову допомогу від 03 липня 2017 року, укладеного між адвокатом Кокою В. А. та ОСОБА_1 , згідно з пунктом 5.1 якого клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі, що залежить від об`єму виконаної роботи і визначається актом наданих послуг;
- акта приймання-передачі юридичних послуг від 24 лютого 2020 року, згідно з яким загальна вартість наданих послуг у справі № 295/2123/18 склала 7 500 грн: відзив на позовну заяву - 1 500 грн; участь в судовому засіданні 09 січня 2019 року -                            1 000 грн; підготовка додаткових пояснень до відзиву від 12 березня 2019 року -                     1 000 грн; участь в судовому засіданні 12 березня 2019 року - 1 000 грн; участь в судовому засіданні 09 жовтня 2019 року - 1 000 грн; участь в судовому засіданні                  24 лютого 2020 року - 2 000 грн;
- договору про надання правничої допомоги від 13 жовтня 2021 року № 54, укладеного між адвокатом Мариніною М. О. та ОСОБА_1 , згідно з пунктом  5.1 якого клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі, що визначається актом наданих послуг;
- акта № 1 приймання-передачі юридичних послуг у справі № 295/2123/18                             від 06 березня 2023 року, згідно з яким загальна вартість наданих послуг склала 21 935,50 грн: участь в судовому засіданні 13 жовтня 2021 року - 595 грн; підготовка клопотання про виклик та допит свідків - 595 грн; участь в судовому засіданні                      13 жовтня 2021 року - 1 189,50 грн; участь в судовому засіданні 25 січня 2022 року - 1 240,50 грн; участь в судовому засіданні 23 травня 2022 року - 2 481 грн; участь в судовому засіданні 28 червня 2022 року - 1 240,50 грн; участь в судовому засіданні 21 вересня 2022 року - 2 600 грн; участь в судовому засіданні    14 листопада                          2022 року - 2 600 грн; ознайомлення з матеріалами справи 09 грудня 2022 року -                        1 342 грн; участь в судовому засіданні 14 грудня 2022 року - 2 684 грн; участь в судовому засіданні 01 лютого 2023 року - 2 684 грн; участь в судовому засіданні                       02 березня 2023 року - 2 684 грн;
- акта № 2 приймання-передачі юридичних послуг у справі № 295/2123/18                               від 02 червня 2023 року, згідно з яким загальна вартість наданих послуг склала                       4  500 грн: підготовка відзиву на апеляційну скаргу на основне рішення від 18 травня 2023 року - 2 500 грн; підготовка відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення від 18 травня 2023 року - 1 000 грн; участь в судовому засіданні 29 травня                             2023 року - 1 000 грн. 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Оцінивши доводи сторін, надані ОСОБА_1 розрахунки і докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання та стягнення з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1                  28 246 грн.
Також правильним є висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1 4 500 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.                
Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій суперечать правовій позиціїВерховного Суду, викладеній у справі № 923/333/16, не заслуговують на увагу з таких підстав.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові                              від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать практиці Верховного Суду, викладеній у постанові, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
Верховний Суд звертає увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотриманням розумного балансу інтересів сторін. 
Інші доводи касаційної скарги стосуються переоцінки письмових доказів і обставин справи, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Мариніної М. О. у жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник, зокрема просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу, понесені під час розгляду касаційної скарги у розмірі 5 000 грн.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мариніна М. О. надала ордер на надання правничої (правової) допомоги серії                                  № 1040894 від 26 жовтня 2023 року, акт № 3 приймання-передачі юридичних послуг у справі № 295/2123/18 від 26 жовтня 2023 року, згідно з яким загальна вартість наданих послуг склала 5 000 грн (підготовка відзиву на касаційну скаргу на додаткове рішення Богунського районного суду міста Житомира від 21 квітня 2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року у справі № 295/2123/18). 
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність                 представником ОСОБА_1 - адвокатом Мариніною М. О. понесених                    ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді касаційної інстанції у загальному розмірі 5 000 грн та їх співмірність складності справи і виконаною адвокатом роботою. 
Заперечень щодо вказаних розмірів витрат на професійну правничу допомогу від                   ДО «Комбінат «Рекорд» не надходило. 
Враховуючи, що касаційна скарга ДО «Комбінат «Рекорд» не підлягає задоволенню, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 02 березня 2023 року, додаткове рішення Богунського районного суду міста Житомира від 21 квітня                  2023 року, постанова Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та додаткову постанова Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року підлягають залишенню без змін, колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання про стягнення з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь  ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної організації «Комбінат «Рекорд» залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 02 березня 2023 року, додаткове рішення Богунського районного суду міста Житомира від 21 квітня                  2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року залишити без змін. 
Стягнути з Державної організації «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров