Справа № 128/765/22
Провадження № 22-ц/801/1551/2024
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року	Справа № 128/765/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного Акціонерного Товариства «СК «ВУСО» на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «СК «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника,
       
в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Вінницького районного суду Вінницької області до ПрАТ СК «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 15 год. 45 хв. за адресою: Львівська обл., смт. Новий Яричів, відбулось ДТП, в якій відбулось зіткнення двох транспортних засобів: автомобіля марки "FORD FOCUS", р.н. НОМЕР_1 , під керування ОСОБА_2 , та мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON", р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Внаслідок ДТП, пасажир мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (дочка ОСОБА_1 ) загинула на місці пригоди. За фактом ДТП відкрито кримінальне провадження та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020140000000681 від 28.08.2020р. по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 
Постановою про закриття кримінального провадження від 31 травня 2021 року прокурором Львівської Спеціалізованої рокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Ярославом Романовичем Демчиним розглянувши матеріали кримінального провадження № 62021140010000158 від 25.05.2021р. за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, які виділенні з матеріалів кримінального провадження №12020140000000681 від 28.08.2020р. вирішено закрити у зв`язку з смертю ОСОБА_3 . 
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX", р.н. НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №133938693 (чинного на дату ДТП).   
16.09.2020 року представник ОСОБА_1 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-IV, із заявами на виплату страхового відшкодування Серед заявлених Позивачем до відшкодування вимог, містились: - 18 892,00 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди; - 85 014,00 грн в рахунок відшкодування витрат у зв`язку втратою годувальника. 
У відповідь на Адвокатський запит Заступником директора Департаменту з врегулювання моторних ризиків ПрАТ «ВУСО» ОСОБА_5 листом вих №2133520 від 23.09.2021 р. повідомлено, що 23.09.2021 р. ПрАТ «ВУСО» прийняло рішення щодо виплат страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_4. з вини водія забезпеченого транспортного засобу марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX - 1HD1KBM13EB670925, р.н. НОМЕР_2 . Таким чином на користь матері загиблої, ОСОБА_1 виплачено моральну шкоду в розмірі 9446,00 грн (50% від заявленої суми відшкодування). Щодо оплати втрати годувальника - оплата не відбулась.
Таким чином, страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника в розмірі 85 014,00 грн у строки, встановлені пунктом 36.2 статті 36 Закону №1961-IV, сплачено не було, що стало підставою для звернення позивача в суд за захистом свого порушеного права на страхове відшкодування. 
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2022 року позов задоволено.
Стягнено з Приватного Акціонерного Товариства «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника в сумі 85 014,00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ПрАТ «ВУСО» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачем до позовної заяви не було надано докази, що відповідають вимогам статтей 77 і 79 ЦПК України, на підтвердження того, що вона є особою, яка відповідно до п. 27.2 ст. 27 та ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю годувальника (потерпілої). Факт знаходження позивача на утриманні у загиблої підлягав доказуванню, а позивачем не надано доказів про те, що вона була на утриманні потерпілої, яка загинула під час ДТП і мала свою, самостійну родину, дитину і чоловіка та жила окремо від батьків. 
Відповідач вважає, що факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика, так як в даному випадку позивач має самостійний дохід (пенсію) в розмірі 2154,91 грн, який є значно вищим ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. 
Крім того, скаржник вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на суттєву обставину справи, що непрацездатні члени сім`ї загиблої можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Згідно з ч. 1-3,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 15 год. 45 хв. за адресою: Львівська обл., смт. Новий Яричів, відбулось ДТП, в якій відбулось зіткнення двох транспортних засобів: автомобіля марки "FORD FOCUS", р.н. НОМЕР_1 , під керування ОСОБА_2 , та мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON", р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП, пасажир мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинула на місці пригоди. За фактом ДТП відкрито кримінальне провадження та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020140000000681 від 28.08.2020р. по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 
Постановою про закриття кримінального провадження від 31 травня 2021 року прокурором Львівської Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Ярославом Романовичем Демчиним розглянувши матеріали кримінального провадження №62021140010000158 від 25.05.2021р. за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, які виділенні з матеріалів кримінального провадження №12020140000000681 від 28.08.2020р. вирішено закрити у зв`язку з смертю ОСОБА_3 (а.с.31,32). 
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX", р.н. НОМЕР_2 , була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №133938693 (чинного на дату ДТП) (а.с.43). 
Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».
Відповідно до частини 1 статті 35 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП: «Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування».
Керуючись вищевказаними положеннями Закону №1961-IV, 16.09.2020 року представник позивача ОСОБА_6 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-IV, із заявами на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог, містились: - 18 892,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди; - 85 014,00 грн. в рахунок відшкодування витрат у зв`язку втратою годувальника (а.с.20). 
У відповідь на Адвокатський запит Заступником директора Департаменту з врегулювання моторних ризиків ПрАТ «ВУСО» ОСОБА_5 листом вих №2133520 від 23.09.2021р. повідомлено, що 23.09.2021р. ПрАТ «ВУСО» прийняло рішення щодо виплат страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка мала місце 28.08.2020р. з вини водія забезпеченого транспортного засобу марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX - 1HD1KBM13EB670925, р.н. НОМЕР_2 .(а.с.43/зворіт). 
Таким чином на користь матері загиблої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 виплачено моральну шкоду в розмірі 9446,00 грн. (50% від заявленої суми відшкодування). Щодо оплати втрати годувальника - оплата не відбулась.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що сума виплаченого позивачем страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника на даний час відповідачем не відшкодована, а позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають до задоволення у зазначеному розмірі - 85 014,00 грн.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Положення цієї статті кореспондується з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання, а страховим випадком подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно із частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18) зазначив, що законом не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.
Умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц.
Викладеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач отримує пенсію у розмірі 2154,91 грн, який є значно вищим ніж прожитковий мінімум, встановлений законом на дату смерті потерпілої, оскільки такий факт не свідчить про відсутність реальної потреби матеріальної допомоги. 
Крім того, відхиляються доводи апеляційної скарги у тій частині, що ОСОБА_1 до позовної заяви не було надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що вона перебувала на утриманні померлої та є особою, яка відповідно до п. 27.2 ст. 27 та ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю годувальника (потерпілої), адже відповідно до положень статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки перебували на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.
Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 квітня 2024 року у справі № 381/1349/22; від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц; від 01 березня 2023 року у справі № 279/1688/22. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно п. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.
Звернувшись до суду, позивач просить відшкодувати шкоду, заподіяну смертю потерпілого пов`язану із втратою годувальника в розмірі 85 014,00 грн.
Ліміт страхового полісу складає 200 000,00 грн.
Встановлено по справі, що ОСОБА_1 є матір`ю загиблої у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_4 , яка разом із дочкою проживала та вела спільне господарство, досягла пенсійного віку, є непрацездатною особою, потребує постійної сторонньої допомоги, а тому відповідно до статей 1187, 1200 ЦК України та статей 6, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на її користь підлягає стягненню страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника.
З урахуванням того, що відповідачем не було здійснено виплату страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника у сумі - 85 014 грн, то вказана страхова виплата підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Отже, висновки суду першої інстанції є правильними та обґрунтованими. 
Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про помилкове ухвалення судом першої інстанції заочного рішення без урахування того, що ним було подано відзив на позовну заяву і клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача і його представника за наявними письмовими доказами, слід зазначити наступне. 
Заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.
Умовами проведення заочного розгляду справи є: 1) належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання; 2) нез`явлення відповідача у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та 4) відсутність заперечень позивача проти такого вирішення справи. Лише в разі одночасного існування всіх перелічених умов суд може ухвалити заочне рішення в справі (частина перша статті 280 ЦПК України).
Проте як вбачається із матеріалів справи відповідач ПрАТ «СК «ВУСО» подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому заперечив проти доводів позову та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Таким чином, враховуючи, що відповідачем було надано відзив на позовну заяву, суд першої інстанції, у порушення умов ст. 280 ЦПК України, дійшов помилкового висновку про заочний розгляд даної справи.
Разом з тим, відповідачем подавалось клопотання про розгляд справи за його відсутності, що свідчило про бажання сторони не приймати безпосередню участь в розгляді даної справи у суді першої інстанції. 
З урахуванням того, що порушення умов ст. 280 ЦПК України не є підставою для обов`язкового скасування рішення суду, що визначенні ч. 3 ст. 376 ЦПК України, зазначені порушення не призвели до неправильного вирішення справи, апеляційний суд вважає, що з цих підстав заочне рішення скасованим бути не може. 
До того ж, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя та права на апеляційне оскарження рішення суду, процесуальні права сторони відповідача поновлені шляхом звернення до апеляційного суду і під час апеляційного розгляду судом безпосередньо перевірені докази, якими обґрунтовуються обставини, викладені в позовній заяві та заперечення відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву та в його апеляційній скарзі.
З урахуванням вищевикладеного, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують.
За таких обставин, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного Акціонерного Товариства «СК «ВУСО» залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.               

Суддя-доповідач:                         В.П. Рибчинський

Судді:                                         Л.О. Голота
                                                               
       С.Г. Копаничук