ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                   
 
19 червня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 2-2766/2010
провадження № 61-16346св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
 
позивач -  ОСОБА_1 , 
 
відповідач -  ОСОБА_2 ,  
 
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє Ростомов Грант Артурович , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року в складі колегії суддів Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,  
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог та історія справи 
 
У березні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. 
 
Позов обґрунтовано тим, що 02 лютого 2010 року між позивачкою та відповідачкою у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 і сплатила її вартість у сумі 20 000 грн. 
 
Посилаючись на те, що позивачка виконала умови указаного договору, а відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, що порушує права позивачки, остання просила суд:
 
-визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_1 придбала у  ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;
 
-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_1 придбала у  ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції та мотиви його ухвалення
 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, у травні 2021 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв адвокат Ростомов Г. А., як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваним судовим рішенням порушені його права, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   відмовити у повному обсязі. 
 
Апеляційна скарга ОСОБА_3 обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує його майнове право як співвласника майна, набутого під час шлюбу. 
 
Зазначає, що 05 квітня 2005 року між ним та  ОСОБА_2 укладено шлюб, та, посилаючись на норми СК України, вважає, що є співвласником спірного житлового будинку, який належить йому на праві спільної сумісної власності. 
 
Вказує, що суд першої інстанції фактично підмінив собою орган нотаріату та оформив угоду між сторонами, не з`ясувавши факт наявності шлюбу у ОСОБА_2 та наявності співвласника майна, що відчужується без відома такого співвласника. Не було встановлено у чому саме полягає ухилення від укладення правочину в нотаріальній формі. 
 
Повний та всебічний розгляд справи, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, неможливо здійснити за той проміжок часу, за який її було розглянуто. Про існування оскаржуваного рішення йому нічого не було відомо, це рішення йому не надсилалося, про відчуження частини житлового будинку він дізнався з моменту отримання довідки з Державного реєстру речових прав перед зверненням до суду із цією апеляційною скаргою. Оскаржуване рішення суду першої інстанції призвело до того, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, відчужила шляхом визнання нею позовних вимог у цій справі частину майна свого чоловіка ОСОБА_3 без його нотаріальної згоди. 
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Ростомова Г. А. в інтересах ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно з наданими суду першої інстанції реєстраційними документами щодо спірного житлового будинку станом на 10 грудня 2007 року його власником є ОСОБА_2 і жодних спорів щодо поділу спірного майна як спільного майна подружжя протягом 15 років не існувало. Наведені особою, яка подала апеляційну скаргу, підстави оскарження рішення суду першої інстанції не підтвердили наявності порушення його відповідних прав та інтересів, у зв`язку із чим апеляційне провадження підлягає закриттю. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
 
16 листопада 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє Ростомов Г. А. , через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.   
 
Заявник указує на помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що рішення суду першої інстанції не впливає на права, свободи та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу. Апеляційний суд залишив без уваги те, що 05 квітня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб. Право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 зареєстровано 10 грудня 2007 року у період шлюбу з ОСОБА_3 . 
 
Вказує, що за вимогами закону на спірний житловий будинок поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. 
 
Апеляційний суд не надав жодної оцінки доводам особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо порушення його майнових прав як співвласника спірного житлового будинку, який без його згоди визначено позивачкою та відповідачкою предметом договору купівлі-продажу від 02 лютого 2010 року та право власності на частину якого визнано за відповідачкою у цій справі без участі ОСОБА_3 . 
 
Крім того, ухвала апеляційного суду не містить мотивів відхилення жодного доводу особи, яка подала апеляційну скаргу. 
 
Позиція інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у грудні 2023 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єфименко Н. В., просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції.   
 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єфименко Н. В., зазначає, що  ОСОБА_3 завжди було відомо про відчуження ОСОБА_2 1/3 частини спірного житлового будинку. Подання апеляційної скарги в цій справі здійснено у порушення принципу остаточності рішення суду. Особа, яка подала апеляційну скаргу, не довела порушення його прав оскарженим рішенням суду першої інстанції.  
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Установлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи щодо права ОСОБА_3 на подання апеляційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції установив, що у березні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору         купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, у якому позивач просила суд:
 
- визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_1 купила у  ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;
 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_1 придбала у  ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
У травні 2021 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв адвокат Ростомов Г. А., як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваним судовим рішенням порушені його права, звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в цій справі.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.   
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає, а викладені у касаційній скарзі доводи заявника є прийнятними з огляду на таке.   
Однією із основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Де Жуфре де ла Прадель проти Франції» («De Geouffre de la Pradelle v. France») від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87)).
 
Отже, відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Таким чином, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Звертаючись до апеляційного суду з апеляційної скаргою, ОСОБА_3 посилався на те, що він є особою, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про його майнові права на спірне нерухоме майно без залучення заявника до участі у справі.
 
Не погоджуючись із судовим рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   відмовити у повному обсязі. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі                  № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) викладено такі висновки:
 
«Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
 
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.». 
 
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження № 61-6202св21), від 15 вересня 2023 року у справі № 756/9793/20 (провадження № 61-5524св23) від 17 квітня 2024 року у справі № 461/2451/22 (провадження № 61-291св24).
 
З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, але ухвалене судом рішення певним чином впливає на їхні права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.
 
Отже, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи впливає оскаржуване судове рішення безпосередньо на інтереси та (або) обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на інтереси та (або) обов`язки заявника, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
 
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 142/206/21 (провадження № 61-17098св23), від 01 травня 2024 року у справі № 520/548/18 (провадження № 61-2079св24). 
 
У справі, яка переглядається, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено; визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_1 придбала у  ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнано за  ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Суд апеляційної інстанції указав, що на обґрунтування апеляційної скарги та порушення його прав ОСОБА_3 виклав такі доводи:
 
- 05 квітня 2005 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, тому згідно із положеннями сімейного та цивільного законодавства він є співвласником спірного житлового будинку, який належить обом із подружжя на праві спільної сумісної власності;
 
- суд розпорядився частиною спільного сумісного майна подружжя без залучення до розгляду справи його як співвласника майна; 
 
- суд першої інстанції фактично підмінив собою орган нотаріату та оформив угоду між сторонами, не з`ясувавши факт наявності шлюбу у ОСОБА_2 та наявності співвласника майна, що відчужується без відома такого співвласника;
 
- місцевий суд не встановив, у чому саме полягає ухилення відповідача від укладення правочину в нотаріальній формі;
 
- повний та всебічний розгляд справи неможливо було здійснити за той проміжок часу, за який її було розглянуто;
 
- оскаржуване рішення суду першої інстанції призвело до того, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, відчужила шляхом визнання нею позовних вимог у цій справі частину майна свого чоловіка ОСОБА_3 без його нотаріальної згоди. 
 
Апеляційний суд указав, що згідно з наданими суду першої інстанції реєстраційних документів щодо спірного житлового будинку його власником є ОСОБА_2 і жодних спорів щодо поділу спірного майна як спільного майна подружжя протягом  15 років не існувало, а зазначені особою, яка подала апеляційну скаргу, підстави оскарження рішення суду першої інстанції не підтвердили наявності порушення його прав та інтересів, у зв`язку із чим апеляційне провадження підлягає закриттю
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 520/548/18 (провадження № 61-2079св24).  
 
До апеляційної скарги на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 додав:
- свідоцтво про шлюб від 05 квітня 2005 року;
- реєстраційний документ про реєстрацію права власності на спірне майно за  ОСОБА_2 станом на 10 грудня 2007 року;
- договір купівлі-продажу 1/3 частини житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 02 лютого 2009 року;
- інформацію про власників спірного майна станом на момент подання апеляційної скарги, зокрема про те, що ОСОБА_1 є власницею 1/3 спірного майна на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року. 
 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд апеляційної інстанції зазначив, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року права обов`язки та інтереси ОСОБА_3 не порушені, у зв`язку із чим апеляційне провадження підлягає закриттю. 
 
При цьому мотивувальна частина судового рішення апеляційного суду не містить оцінки доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 у взаємозв`язку із матеріалами справи, які мали бути належним чином досліджені судом апеляційної інстанції. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд не погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_5 судом першої інстанції у цій справі не розглядалося та не вирішувалося, а тому у нього відсутнє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі.
 
Враховуючи сталу практику ЄСПЛ, зазначені вище положення національного законодавства та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження, не дослідив доводів апеляційної скарги заявника щодо порушення його прав під час ухвалення судом першої інстанції судового рішення у цій справі. 
 
Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 , підлягають перевірці належним судом - судом апеляційної інстанції. 
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.  
 
Під час нового апеляційного розгляду справи суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене у цій постанові, зокрема встановити: чи був ОСОБА_3 у силу закону співвласником спірного житлового будинку станом на момент подання позову в цій справі; чи мав ОСОБА_3 бути залученим до розгляду цієї справи  судом першої інстанції; належним чином дослідити та встановити, чи прийняте судом першої інстанції судове рішення безпосередньо впливає на права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , який подав апеляційну скаргу, як особа, яка не була залучена до розгляду справи, та конкретно визначити обсяг таких прав, інтересів та (або) обов`язків, а також встановити безпосередній правовий зв`язок між останніми та оскаржуваним судовим рішенням, і у разі встановлення таких обставин переглянути рішення суду першої інстанції з урахуванням положень статті 370 ЦПК України.    
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи судом касаційної інстанції, не розподіляються. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє Ростомов Грант Артурович , задовольнити частково.   
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.   

Головуючий | І. М. Фаловська
Судді | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| А. С. Олійник
| В. В. Сердюк