Дата документу 26.06.2024 Справа № 331/116/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/116/24                      Головуючий у 1 інстанції Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1369/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 червня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Смокотіної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2  , третя особа Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пудлик Інна Миколаївна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И Л А:
  ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , в якій просила визначити їй додатковий строк три місяці, з дня набрання рішенням суду законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 років померла мати позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..
Після смерті ОСОБА_5 , відкрилась спадщина.
Позивачка по справі ОСОБА_3 , є рідною донькою померлої ОСОБА_5 .
Аверіна М.Вю була не єдиною донькою спадкодавиці. Так спадкодавець ОСОБА_5 окрім доньки, мала також сина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Не будучи спеціалістом у галузі права позивач вважала себе єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 .
Водночас, померлий брат позивачки мав неповнолітнього сина ОСОБА_2 (відповідача у справі), що звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини.
Спадкодавець ОСОБА_5 була особою похилого віку, пенсіонером, постійно проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .
Зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належала спадкодавцю ОСОБА_5 , батьку позивачки – ОСОБА_6 та позивачці – ОСОБА_3 ..
Хоча позивачка ОСОБА_3 зареєстрована та має постійне проживання у м. Києві, однак вона постійно опікувалась добробутом та здоров`ям матері, допомагала фінансово, відвідувала останню, на час своєї відсутності залучала для надання допомоги їй третіх осіб, серед яких була і гр. ОСОБА_7 .
Приблизно наприкінці січня 2023 року у зв`язку з погіршенням самопочуття матері, яка на той час мала поважний вік у 82 роки, ОСОБА_3 вимушена була приїхати до м. Запоріжжя та оселитись у квартирі АДРЕСА_1 для здійснення догляду та надання відповідної допомоги ОСОБА_5 ..
Саме позивачка одноосібно займалась погребінням ОСОБА_5 , була замовником проведення відповідних ритуальних послуг, в повному обсязі оплатила їх вартість.
Після похорону матері, ОСОБА_3 повернулась до м. Києва, де проживає до теперішнього часу.
Оскільки ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_5 на час відкриття спадщини проживали разом, позивачка певний час вважала себе такою, що прийняла спадщину відповідно до положень ст. 1268 ЦК України.
Повернувшись до м. Києва, ОСОБА_3 звернулась за консультацією до адвоката та нотаріуса, від яких отримала роз`яснення, зокрема, положень п. 3.19. та п. 3.20 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», з яких слідувало, що оскільки вона проживала з матір`ю на момент смерті останньої без реєстрації місця проживання, то не вважається такою, що прийняла спадщину, а відтак має подавати заяву про прийняття спадщини протягом 10 місяців з моменту її відкриття.
Отже позивачка будучи ознайомленою з положеннями законодавства, чинними на час смерті матері, знала, що оскільки проживала зі спадкодавцем без реєстрації місця проживання, враховуючи, положення Постанови КМУ №164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» має 10 місяців на подання заяви про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_5 , тобто має право на вчинення такої дії до 11 січня 2024 року.
Враховуючи вказані роз`яснення закону ОСОБА_3 в межах вказаного строку подала заяву про прийняття спадщини.
Так 21 листопада 2023 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 ..
Вказана заява була направлена до приватного нотаріуса ЗМОН ОСОБА_8 за місцем заведення спадкової справи, що була відкрита за заявою іншого спадкоємця - онука спадкодавиці ОСОБА_2 ..
Після надходження заяви ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Пудлик І.М. позивач дізналась про те, що нею було пропущено строк на прийняття спадщини, а також про наявність заповіту на свою користь.

Постановою від 20.12.2023 приватний нотаріус Пудлик І.М. відмовив громадянці ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянки ОСОБА_5 на відповідне майно, у зв`язку з пропуском нею 6 місячного строку на прийняття спадщини.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не є спеціалістом у галузі права, вона очевидно не знала про виключення із Постанови КМУ № №164 положень про зупинення строку на прийняття спадщини, правомірно розраховувала на сталість законодавства в умовах війни (воєнного стану) та його передбачуваність.
Вважає, в даному випадку вона пропустила строк для прийняття спадщини з причин введенням на території України воєнного стану та веденням бойових дій у країні; у зв`язку із суперечливими положеннями закону щодо перебігу строку для прийняття спадщини, які протягом відведеного для прийняття спадщини періоду часу декілька разів кардинально змінювалися таким чином, що були непередбачуваними для спадкоємиці та в кінцевому етапі мали своїм наслідком пропущення строку для подачі нею заяви про прийняття спадщини.
Також, позивач зазначає про необізнаність про наявність заповіту і вважає зазначену обставину також поважною причиною пропущення строку для подачі нею заяви про прийняття спадщини.
Просила визначити  ОСОБА_3 , додатковий строк тривалістю три місяці, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, для надання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Визначено  ОСОБА_3 , додатковий строк тривалістю три місяці , починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, для надання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2   подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не вірно досліджено надані докази та обґрунтування позовних вимог, які в сукупності надають підстави визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
20 червня 2024 року від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 15.03.2023.
Після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на:
- 41/90 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в тому числі 1/90 частку, яку ОСОБА_5 прийняла, але не оформила своїх спадкових прав згідно ст. 1241 Цивільного Кодексу України після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 сина - ОСОБА_6 ;
- 1/20 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яку ОСОБА_5 прийняла, але не оформила своїх спадкових прав згідно ст. 1241 Цивільного Кодексу України після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 сина - ОСОБА_6 ;
- 1/10 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яку ОСОБА_5 прийняла, але не оформила своїх спадкових прав згідно ст. 1241 Цивільного Кодексу України після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 сина - ОСОБА_6 ;
-1/10 частку простих іменних акцій АТ «МОТОР СІЧ» у кількості 28 штук, яку ОСОБА_5 прийняла, але не оформила своїх спадкових прав згідно ст. 1241 Цивільного Кодексу України після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 сина - ОСОБА_6 .
Позивачка по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною донькою померлої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується, свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 , відповідно до якого батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
21 листопада 2023 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 ..
Вказана заява була направлена до приватного нотаріуса ЗМОН ОСОБА_8 за місцем заведення спадкової справи, що була відкрита за заявою іншого спадкоємця - онука спадкодавиці ОСОБА_2 .
Постановою від 20.12.2023 приватний нотаріус Пудлик І.М. відмовив громадянці ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянки ОСОБА_5 на відповідне майно у зв`язку з пропуском нею 6 місячного строку на прийняття спадщини.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, (статті 1220, 1222 ЦК України).
Статтею 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого мана.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). 
Статтею 1262 ЦК України визначено у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Ураховуючи те, що в законодавстві не міститься визначення поняття поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини, їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку, виходячи з конкретних обставин справи.
Відповідно до статті 1277 ЦК України, спадщина може бути визнана відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини і може перейти у власність територіальної громади. 
Судом першої інстанції, встановлено та враховано, що причиною пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини позивачем сприяло те, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції 
Ради національної безпеки і оборони України,відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Відповідно до статті 64 Конституції України, статей 12-1 і 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 7 і 34 Закону України «Про нотаріат», Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова №164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану».
З 29.06.2022 діяли нові зміни щодо строків оформлення спадщини під час воєнного стану. Ці зміни були запроваджені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2022 №719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану».
Так, п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.
Отже, позивач, звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 21 листопада 2023 року вважав, що діє у відповідності до вимог чинного законодавства, керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», був впевненим , що строк для прийняття спадщини продовжений.
Висновок суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, зводиться до того, що в даному випадку спадкоємець пропустила строк для прийняття спадщини з у зв`язку із суперечливими положеннями закону щодо перебігу строку для прийняття спадщини, які протягом відведеного для прийняття спадщини періоду часу декілька разів кардинально змінювалися таким чином, що були непередбачуваними для спадкоємиці та в кінцевому етапі мали своїм наслідком пропущення строку для подачі нею заяви про прийняття спадщини. При цьому Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні, зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України».
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Постанові від 28 жовтня 2019 року, справа №761/42165/17-ц зазначив, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є 
причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. 
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.12.2021 року у справі № 369/6254/19-ц, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у  першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. 
Колегія суддів також звертає увагу, що заповіт ОСОБА_5 був. посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Саламатовою М.В. 06 липня 2020 року за реєстровим № 807, за яким мати позивачки все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, заповідала гр. ОСОБА_3 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 в м.Запоріжжі. Вказаний заповіт не скасовано та не змінено.
У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховним Судом України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17.
Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі № 315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
Доводи апеляційної скарги що на день відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) позивачка не була зареєстрована разом зі спадкодавицею ОСОБА_5 , тому ОСОБА_3 повинна була подати заяву про її прийняття протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини, згідно п. 1 ст. 1270 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки застосуванню підлягає стаття 1268 ЦК України.
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини 3 статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі №569/15147/17; від 18 листопада 2020року у справі №523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19; від 28 квітня 2021 року у справі :204/2707/19; від 27 лютого 2024 року справа №688/2822/22.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатню кількість доказів, в тому числі покази свідків, що надавали пояснення по суті справи в суді першої інстанції.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Твердження апеляційної скарги стосовно суперечності норм Постанови Кабінету Міністрів України 28 лютого 2022 року №164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» нормам Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим вони не підлягають застосуванню, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначена постанова прийнята відповідно до статті 64 Конституції України, статей 12-1 і 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 7 і 34 Закону України «Про нотаріат», Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», саме на період воєнного стану, що передбачає особливості його застосування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 28 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: