ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 915/1870/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Ярош А.І., Богацької Н.С.
секретар судового засідання: Кратковський Р.О.

за участю представників учасників справи:
від Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  – не з`явився;
від  Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», м. Миколаїв – не з`явився;
Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) – не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року, про відмову в задоволенні скарги на дії Державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А., м. Миколаїв, суддя першої інстанції Семенчук Н.О., повний текст складено та підписано 29.04.2024 року
у справі №915/1870/21
за позовом: Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ
до відповідача: Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», м. Миколаїв
за участі: Державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А., м. Миколаїв
про стягнення 206 869 грн. 67 коп.
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги та ухвали суду першої інстанції.

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Господарського суду Миколаївської області зі скаргою від 10.04.2024 (вх.№4310/24 від 10.04.2024), в якій просила суд першої інстанції: визнати дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А. щодо винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій від 20.03.2024 ВП 74418121 з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 22.06.2023 №915/1870/21, незаконними; визнати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 20.03.2024 ВП 74418121 з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 22.06.2023 №915/1870/21 недійсною; зобов`язати державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомову В.А. вжити всі заходи для виконання рішення суду.
Зокрема, в обґрунтування скарги зазначає, що 02.04.2024 на адресу ДК «Газ України» від органу ДВС надійшла постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 74418121 від 20.03.2024 разом із супровідним листом від 20.03.2024 №58484. Постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 22.06.2023 №915/1870/21 винесено на підставі п.10 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження». 
ДК «Газ України» вважає, що дії державного виконавця є незаконними, а постанова про зупинення вчинення виконавчих дій від 20.03.2024 ВП 74418121 є недійсною. 
Вказує, що відповідно до рішення господарського суду Миколаївської області від 02.05.2023 у справі № 915/1870/21 стягнуто з Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 117 404,19 грн. - інфляційних втрат, 49    149 грн. 94 коп. - 3 % річних та 2    513 грн. 47 коп. - судового збору. Вказана заборгованість стягнута за неналежне виконання боржником затвердженої ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.08.2012 у межах справи №5016/1002/2011(3/70) Мирової угоди, укладеної 27.06.2012 між стягувачем - Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та боржником - Обласним комунальним підприємством «Миколаївоблтеплоенерго», а не за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової енергії, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), а також за послуги з транспортування і розподілу природного газу, теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. 
Зазначає, що згідно з ч.4 ст. ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з підстав, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення з теплопостачальних та теплогенеруючих організацій заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової енергії, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), а також за послуги з транспортування і розподілу природного газу, теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. 
Отже, державним виконавцем безпідставно, всупереч вимогам законодавства, винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 20.03.2024 №74418121, тоді як державний виконавець зобов`язаний був надалі виконувати рішення суду до повного фактичного виконання.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року у справі №915/1870/21 у задоволенні скарги  Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 10.04.2024 року вх.№4310/24 на дії (бездіяльність) державного виконавця у справі №915/1870/21 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зміст заборгованості, яка підлягає примусовому виконанню за наказом від 22.06.2023 №915/1870/21 відповідає положенням ч. 4 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", сторонами не спростовуються обставини відповідності сторін суб`єктивному критерію, визначеному п. 10 ч.1 ст.34 Закону України "Про виконавче провадження", станом на час винесення оскарженої постанови та станом на час розгляду спору в суді відомостей про виключення боржника з Реєстру матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Дочірня  компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  з ухвалою суду першої інстанції не погодилось, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року у справі №915/1870/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу ДК «Газ України» від 10.04.2024 на дії органу ДВС - Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті МиколаєвіПівденного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо зупинення вчинення виконавчих з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 22.06.24 № 915/1870/21 задовольнити; вирішити питання щодо відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, скаржник, посилаючись на зазначені ним у скарзі обставини, що  відповідно до рішення господарського суду Миколаївської області у справі № 915/1870/21 стягнуто з Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» м. Миколаїв на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 117 404,19 грн. - інфляційних втрат, 49149,94 грн. - 3 % річних та 2 513,47 грн. - судового збору.
Скаржник зауважує, що вказана заборгованість виникла за несвоєчасне виконання умов Мирової угоди, укладеної 27.06.2012 між стягувачем Дочірньою компанією «Газ України» Національної компанії «Нафтогаз України» та боржником ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», затвердженою ухвалою Господарський суд Миколаївської області від 07.08.2012 №5016/1002/2011(3/70).
Апелянт вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1097 затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України щодо врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, відповідно до яких, зокрема, пункт 14 Порядку № 93 доповнено новими положеннями.
Так, апелянт зазначає, що згідно з новою редакцією вказаного пункту у Реєстрі теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, у тому числі, зазначаються такі дані про підприємство: обсяг кредиторської заборгованості, утвореної станом на 01.06.2021, що підлягає реструктуризації (зазначається за кожним кредитором окремо); обсяг неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, нарахованих на заборгованість, утворену станом на 01.06.2021 (зазначається за кожним кредитором окремо); обсяг невідшкодованої станом на 01.06.2021 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.
Отже, апелянт вважає, що  внаслідок набрання чинності наведеними законодавчими положеннями у новій редакції відбулася зміна умов, обов`язкових для можливості списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних втрат, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та  транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, а саме - така заборгованість повинна утворитися станом на 01.06.2021, крім того, погашення основної частини боргу повинно відбутися до 01.06.2021 або до моменту укладення договору про реструктуризацію.
Тобто, апелянт зауважує на тому, що  вказаною статтею законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ та встановив заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до 01.06.2021.
Аналіз положень Закону норми Закону №1730-VIII дає підстави дійти висновку, що
встановлений законодавцем обов`язок списати заборгованість з неустойки, 3% річних, інфляційних витрат має на меті звільнення боржника від додаткового навантаження в умовах повного виконання основного зобов`язання задля забезпечення досягнення мети Закону №1730-VIII, а саме: забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Отже,  апелянт вважає, що цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.
Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться у
залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості до 01.06.2021.
Апелянт вказує, що системний аналіз вищезазначених законодавчих норм дає підстави вважати, що згідно п.10 ч.1 ст 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дії у зобов`язаннях, які врегульовуються приписами Закону №1730 і мають конкретну природу виникнення. Заборгованіст,ь яка стягується з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" за рішенням №915/1870/21 виникла у зв`язку з неналежним виконанням умов Мирової угоди від 30.07.2012 у справі №5016/1002/2011(3/70).
На думку позивача, ототожнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням умов мирової угоди та заборгованості, яка виникла з причин неналежного виконання умов договору купівлі-продажу (постачання) природного газу є хибним, природа походження цих зобов`язань різна і тому на зобов`язання згідно рішення суду у цій справі не поширюються норми Закону №1730.
Крім того, позивач посилаючись  на рішення Конституційного Суду від 13.12.12 № 18- рп/2012, справа № 1-26/2012 зазначає, що в кожному випадку державний чи приватний виконавець має визначати природу виникнення заборгованості, а також, чи врегульовується така заборгованість Законом №1730.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.06.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року у справі №915/1870/21,справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.08.2024 року прийнято справу №915/1870/21 за апеляційною скаргою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року     до свого провадження колегією суддів у новому складі: головуюча суддя Діброва Г.І., судді Принцевська Н.М., Богацька Н.С.
20.06.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від  Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», Миколаїв надійшов відзив (вх. №1654/24/Д3), у якому боржник  просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.04.2024 року у справі №915/1870/2 залишити без змін. Відзив судовою колегією долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, за доводами відзиву, боржник вказує, що в даному виконавчому провадженні і боржник, і стягувач відповідають критеріям, встановленим п. 10 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», а заборгованість – ч.4 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», тому у органу ДВС були наявні всі підстави для винесення оскаржуваної постанови.
Також, боржник звертає увагу   суду і на те, що рішення Конституційного Суду від 13.12.2012 №18-рп/2012, справа №1-26/2012, взагалі стосується офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України „Про виконавче провадження“, а не п.10 ч.1 та ч. ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, зазначеним рішенням Конституційного Суду було надано офіційне тлумачення вищевказаних положень Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з Законом України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу“ від 23 червня 2005 року № 2711-IV, а не з Законом №1730.
Так, боржник звертає увагу суду, на те, що стаття 1 Закону №1730 зазначає, що процедура врегулювання заборгованості – заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, послуги з розподілу та транспортування природного газу, теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію, послуги з розподілу/передачі електричної енергії, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості;
Отже,  боржник вважає, що те саме стосується і списання врегулювання суми заборгованості за природний газ. Повинна бути вчинена юридично значима дія – укладання договору реструктуризації та його повне виконання.
У зв`язку із чим боржник вважає, що   доводи відповідача не спростовують законності та обґрунтованості зупинення стягнення нарахувань, що заявлені позивачем в межах даної справи.
Отже, на думку боржника,  в силу п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.3 Закону №1730, законодавець передбачив, що фактично стягнення присудженої судом заборгованості не відбувається, поки боржник буде в Реєстрі, а боржник буде поки виконувати вимоги договору реструктуризації. Жодне із положень чинного законодавства, в тому числі, положення Закону №1730, не перешкоджає розгляду судом справи. За умови повного виконання відповідачем договору реструктуризації в майбутньому буде вчинено юридично значиму дію – буде списано нарахування, які є предметом розгляду даної справи.
Також, 20.06.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшло пояснення   (вх. №1654/24/Д2), у якому державний виконавиць  просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.04.2024 року у справі №915/1870/2 залишити без змін. Пояснення судовою колегією долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, у поясненні зазначено, що 20.03.2024 року, керуючись п.10 ч.1 ст. 34, ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пахомовою В.А. винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій.
Державний виконавиць, зазначає, що у резолютивній частині наказу № 915/1870/21, виданого 22.06.2023 Господарським судом Миколаївської області було вказано «Стягнути з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 117404,19 грн. – інфляційних втрат, 49149,94 грн. - 3 % річних та 2513,47 грн. - судового збору». Виконавчий документ в частині сплати судового збору за подання позову в сумі 2513,47 грн. боржником виконано. У зв`язку з чим стягненню підлягає 117404,19 грн інфляційних втрат та 49149,94 грн. 3% річних.
Відповідно до ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення з теплопостачальних та теплогенеруючих організацій заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової енергії, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ).
Отже, відповідно до п.10 ч.1 ст. 34, ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», враховуючи отриману від боржника заяву та довідку до неї, яка підтверджує включення до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процесі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», державний виконавець був зобов`язаний винести постанову про зупинення виконавчого провадження.
Виходячи з вищевикладеного, державний виконавець  вважає, що його дії вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з примусового виконання рішень, тому відсутня необхідність скасування постанови про зупинення виконавчого провадження та його поновлення.
Представники державного виконавця, Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» та Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про відправку ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до судового розгляду.
Представник позивача надіслав на адресу суду клопотання про відкладення слухання справи, яке мотивоване тим, що представник не має змоги з`явитися у судове засідання у зв`язку з відрядженням.
Дослідивши заявлене клопотання, колегія суддів відмовляє у його задоволенні, виходячи з наступного. 
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України).
При цьому, апеляційний господарський суд вважає за необхідне роз`яснити скаржнику, що юридична особа не обмежена у кількості представників, які мають право представляти її у суді. Оскільки позивачем у справі є Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ, а не окремий його представник, позивач мав право у випадку необхідності присутності його представника в судовому засіданні  направити до суду іншу уповноважену належним чином на те особу, або бути присутнім в порядку самопредставництва.
Згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
За змістом ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 ст. 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження. Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті "справедливого суду", гарантованого ст. 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною (рішення у справі "Лопушанський проти України").
Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не була визнана обов`язковою, строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду є скороченим, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  не потребує задоволення, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року про відмову у задоволенні скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  на дії (бездіяльність) державного виконавця від 10.04.2024 року №4310/24 у справі №915/1870/21 є правомірною та такою, що не потребує скасування або зміни, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Так, з матеріалів оскарження ухвали вбачається, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.05.2023 у справі №915/1870/21 позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 117 404,19 грн. - інфляційних втрат, 49149,94 грн. - 3 % річних та 2 513,47 грн. - судового збору.
З вищевказаного рішення вбачається, що у справі №5016/1002/2011(3/70) було раніше прийнято рішення, яким стягнуто з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за договором № 10-11/ТЕ-36 суму основного боргу - 10 725 053,26 грн., інфляційних збитків - 134 049, 32 грн., 3% річних - 65 964, 61 грн., пені -171 236,60 грн.; за договором № 10-11/БО-36 суму основного боргу -6 275 116,05 грн., інфляційних збитків -72 546,69 грн., 3% річних - 45 266,65 грн., пені - 117 969,89 грн., 25 500 грн. - державного мита та 236,00 грн. - витрат на ІТЗ. Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.08.2012 в межах справи №5016/1002/2011 (3/70) було затверджено Мирову угоду, укладену 27.06.12 року між стягувачем Дочірньою компанією "Газ України" Національної компанії «Нафтогаз України» та боржником ОКП "Миколаївоблтеплоенерго". Уклавши вказану Мирову угоду, сторони фактично розстрочили сплату заборгованості за договором поставки природного газу, встановлену судовим рішенням від 06.06.2011 у справі №5016/1002/2011(3/70).
12 березня 2024 року державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №74418121 по виконанню наказу від 22.06.2023 у справі №915/1870/21 про стягнення з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" додатково стягнуто 117 404,19 грн. - інфляційних втрат, 49149,94 грн. - 3 % річних та 2 513,47 грн. - судового збору.
20 березня 2024 року державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) керуючись п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій. Державним виконавцем встановлено, що відповідно до листа Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України за вих.№4880/25/10-24 від 15.03.2024 щодо перебування Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» у Реєстрі теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення». Станом на 15.03.2024 Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» перебуває у теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Зазначене підприємство було включено до Реєстру наказом Мінрегіону від 16.06.2017 №152 (№ запису у Реєстрі 37) відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальник та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» за заборгованістю, утвореною станом на 01.07.2016 перед кредитором - Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Наказом Мінрегіону від 01.11.2021 №282 внесено зміни до Реєстру за заборгованістю Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», утвореною станом на 01.06.2021 перед кредитором: Дочірньою компанією «Газ України «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» за № запису у Реєстрі 37.2.
Предметом апеляційного розгляду у даній справі є наявність або відсутність підстав для визнання незаконними дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А. щодо винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій від 20.03.2024 ВП №74418121 з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 22.06.2023 №915/1870/21.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції  погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 129-1    Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ст. 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Частиною 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року N 18-рп/2012).
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У ч. 1 ст. 6 Конвенції закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь - яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення від 19.03.1997 зі справи "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України").
Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі “Фуклев проти України”, заява N 71186/01, п. 84).
Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 ст. 6 Конвенції.
Стаття 55 Конституції України вказує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 зазначеного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Статтею 10 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що Державним виконавцем може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту (для керівників органів державної виконавчої служби та їх заступників - не нижче другого рівня), володіє державною мовою і здатний за своїми особистими і діловими якостями здійснювати повноваження державного виконавця.
Державний виконавець, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про органи та осіб, який здійснює примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. 
Відповідно до    ст. 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього    Кодексу, порушено їхні права.
Згідно до ч. 1, 2    ст. 342 Господарського процесуального кодексу України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Положеннями ст. 343 Господарського процесуального кодексу Українивизначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій приватних виконавців.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 2 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець, зокрема, здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною 3 вказаної статті передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках та інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додатну вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на яких заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Крім цього, виконавець також має право: здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; викликати посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом державного виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження в праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язання за рішенням; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у    ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон №1730), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Процедура врегулювання заборгованості це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості; спожиті енергоносії це спожиті природний газ, електрична енергія (абзац 9, 11 частини першої статті 1 Закону № 1730).
Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (стаття 2 Закону №1730).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону №1730 для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок №93), який визначає механізм формування, ведення відповідного реєстру, а також користування його даними.
Отже, з моменту включення підприємства уповноваженою особою до реєстру у ньому відображається обсяг кредиторської заборгованості цього підприємства, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону №1730.
Аналіз преамбули статей 1 і 2 Закону №1730 дає підстави для висновку, що він покликаний, зокрема, забезпечити стале функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій шляхом врегулювання відповідної кредиторської заборгованості перед постачальниками природного газу, електричної енергії.
Для досягнення цієї мети Закон №1730 передбачає комплекс організаційних та економічних заходів, зокрема: проведення взаєморозрахунків (стаття 4), реструктуризацію заборгованості за спожиті природний газ, електричну енергію (статті 5, 6) та списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії (стаття 7).
Зазначеним Законом (розділ ІІ "Прикінцеві та перехідні положення") частина перша статті 34 Закону №1404 "Про виконавче провадження" доповнена пунктом 10 та статтю 35 вказаного Закону доповнено частиною шостою.
Як передбачено п. 10 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», включення (за кожним кредитором, який є стягувачем у відповідному виконавчому провадженні) підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", оператор газотранспортної системи, оператори газорозподільних систем, електропостачальники, оператори системи розподілу (як правонаступники в частині прав та обов`язків за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією), у тому числі їхні правонаступники у разі заміни стягувача у виконавчому провадженні, а також теплогенеруючі організації, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Частиною 4 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення з теплопостачальних та теплогенеруючих організацій заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової енергії, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), а також за послуги з транспортування і розподілу природного газу, теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
У відповідності до ч.6 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення". У разі поновлення виконавчого провадження, зупиненого на підставі пункту 10 частини першої статті 34 цього Закону, виконавче провадження повторному зупиненню з цих підстав не підлягає (за кожним кредитором, який є стягувачем у відповідному виконавчому провадженні).
Отже, достатніми підставами для зупинення вчинення виконавчих дій є включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (постанова КГС ВС від 30.06.2020 у справі № 917/2053/17, постанова КГС ВС від 02.11.2020 у справі № 905/1005/18).
Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до листа Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України за вих. №4880/25/10-24 від 15.03.2024 станом на 15.03.2024 Обласне комунальне підприємство "Миколаївоблтеплоенерго" перебуває у Реєстрі теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) цілком обґрунтовано прийнято постанову від 20.03.2024 про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі п.10 ч.1 ст.34, ст. 35 Закону України “Про виконавче провадження”.
Колегія суддів апеляційної інстанції враховує сталу та послідовну правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 28.04.2021 у справі №5/263, від 23.12.2021 у справі №905/1353/20 та від 20.01.2022 у справі №905/872/20, згідно з якою: метою внесення змін до Закону України “Про виконавче провадження”, зокрема шляхом його доповнення пунктом 10 частини першої статті 34 є створення механізму втілення та забезпечення належного виконання положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки ця норма була первісно передбачена Прикінцевими та перехідними положеннями Закону та нерозривно пов`язана зі створенням правового механізму у виконавчому провадженні з виконання судових рішень на забезпечення проведення взаєморозрахунків, укладення та виконання угод про реструктуризацію, списання боргу, передбаченого цим Законом. Тому, вона не може застосовуватися та тлумачитися ширше, ніж головна частина цього закону, оскільки вона є допоміжним механізмом для реалізації самого Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (постанова КГС ВС від 19.04.2022 у справі № 905/781/20).
Судова колегія зазначає, що станом на час винесення державним виконавцем постанови про зупинення виконавчих дій та станом на час розгляду спору в суді відомостей про виключення боржника з Реєстру матеріали справи не містять, з огляду на що, відсутні підстави вважати, що державним виконавцем порушено вимоги закону при винесенні постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у цій справі.
З огляду на вказане, відсутні підстави вважати, що державним виконавцем порушено вимоги чинного законодавства України при винесенні постанови про зупинення вчинення виконавчих дій, відповідно відсутні й правові підстави для задоволення скарги Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” на дії Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).
Колегія суддів вважає помилковими твердження апелянта з приводу того, що заборгованість у цій справі виникла за несвоєчасне виконання умов Мирової угоди, а тому на ці правовідносини не розповсюджуються приписи Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», та відповідно п.10 ч.1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", з огляду на таке.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.05.2023 у справі №915/1870/21 позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 117 404,19 грн. - інфляційних втрат, 49149,94 грн. - 3 % річних та 2 513,47 грн. - судового збору.
Зі змісту вказаного рішення вбачається, що у справі №5016/1002/2011(3/70) було прийнято рішення, яким стягнуто з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за договором № 10-11/ТЕ-36 суму основного боргу - 10 725 053,26 грн., інфляційних збитків - 134 049, 32 грн., 3% річних - 65 964, 61 грн., пені -171 236,60 грн.; за договором № 10-11/БО-36 суму основного боргу -6 275 116,05 грн., інфляційних збитків -72 546,69 грн., 3% річних - 45 266,65 грн., пені - 117 969,89 грн., 25 500 грн. - державного мита та 236,00 грн. - витрат на ІТЗ. Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.08.2012 в межах справи №5016/1002/2011 (3/70), затверджено мирову угоду, укладену 27.06.12 року між стягувачем Дочірньою компанією "Газ України" Національної компанії «Нафтогаз України» та боржником ОКП "Миколаївоблтеплоенерго". Уклавши вказану мирову угоду, сторони фактично розстрочили сплату заборгованості за договором поставки природного газу, встановлену судовим рішенням від 06.06.2011 у справі №5016/1002/2011(3/70).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.08.2012 в межах справи №5016/1002/2011(3/70), яка у встановленому порядку набрала законної сили, затверджено мирову угоду, укладену 27.06.2012 між стягувачем Дочірньою компанією "Газ України" Національної компанії "Нафтогаз України" та боржником ОКП "Миколаївоблтеплоенерго".
Зі змісту ухвали Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2012 у справі №5016/1002/2011(3/70) вбачається, що заборгованість боржника перед стягувачем за Договором №10-11/ТЕ/-36 від 14.10.2010 становить 5    570    239 грн. 61 коп.
Згідно з п.3 вказаної Мирової угоди, враховуючи вимоги п.2.6 ст.2 Закону України” Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію”, сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання вказаного рішення в частині суми основного боргу, яка на момент підписання цієї мирової угоди становить 5 570 239 грн. 61 коп.
У відповідності до п.4 Мирової угоди, боржник зобов`язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у п. 3 цієї Мирової угоди, шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (надалі – Графік), зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з Графіком повинні надходити від Боржника на рахунок Стягувача у сумі, визначеній цим Графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.
Згідно п.9 Мирової угоди, за відсутності заборгованості (прострочення сплати) по платежах поточного місяця та попередніх місяців відповідно до п. 4 цієї Мирової угоди, Боржник має право дострокового погашення заборгованості, строк погашення якої не настав.
У випадку, якщо у Боржника існує прострочення оплати щомісячних платежів за попередні місяці, Стягувач зараховує кошти, що надійшли від Боржника, як погашення заборгованості за простроченими платежами попередніх місяців незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу.
Пунктом 11 Мирової угоди визначено, за невиконання умов цієї Мирової угоди Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.
За прострочення виконання зобов`язань, вказаних у п. 4 цієї Мирової угоди, Боржник зобов`язується сплатити Стягувачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф в розмірі 7% (сім відсотків) від суми простроченого платежу.
Так звертаючись із позовом у цій справі, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем затвердженої угоди .
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2023 стягнуто з Обласного комунального підприємства “Миколаївоблтеплоенерго” на користь Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” 117 404 грн.19коп., інфляційних втрат, 49    149 грн.94 коп – 3% річних та витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 2    513 грн. 47 коп. 
Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
У відповідності до ч. 5 наведеної статті, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.
При цьому, рішення суду про стягнення заборгованості, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання (висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Одним зі способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав та обов`язків сторін щодо предмета позову. Право сторін на укладання мирової угоди встановлено Господарським процесуальним кодексом України.
За приписами частини 192 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, станом на момент затвердження мирової угоди від 27.06.2012 у справі №5016/1002/2011(3/70) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/661/20 вказала, що з аналізу приписів Господарського процесуального кодексу України вбачається, що мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі на стадії виконання судового рішення.
Велика Палата у вказаній справі також дійшла висновку, що на відміну від звичайного договору, мирова угода у позовному провадженні укладається в процесі розгляду справи у господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення.
У постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі № 703/2714/19 наведено висновок, відповідно до якого припинення судового спору між сторонами у спосіб укладення мирової угоди, за умови його затвердження судом шляхом постановлення ухвали із закриттям провадження у справі, не передбачає права сторони змінювати правовідношення шляхом зобов`язання внесення змін до мирової угоди та виключає можливість у подальшому в судовому порядку змінювати мирову угоду шляхом ухвалення іншого судового рішення про внесення змін до раніше затвердженої мирової угоди.
Отже, у даному випадку правова природа виниклого зобов`язання відповідача перед позивачем залишається незмінною та випливає з неналежного виконання Обласним комунальним підприємство "Миколаївоблтеплоенерго" умов договору, укладеного з позивачем щодо постачання природного газу, та відповідно наявністю заборгованості саме за поставлений газ, яка була стягнута за рішенням суду, а в подальшому умови її стягнення за домовленістю між сторонами врегульовано шляхом укладення Мирової угоди.
А тому, затвердження судом мирової угоди за результатами вирішення спору не припинило та не змінило цивільного зобов`язання, яке виникло між сторонами відповідного спору.
Судова колегія також наголошує на тому, що відповідальність відповідача у вигляді сплати штрафних санкцій за невиконання умов Мирової угоди, виникла саме через те, що відповідачем несвоєчасно вносились періодичні платежі за основним зобов`язанням згідно з Мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27.06.2012.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що предметом стягнення за наказом від 22.06.2023 у справі №915/1870/23 є сплата нарахованих за нормами ст.625 Цивільного кодексу України інфляційних та 3% річних, як збільшення суми основного боргу та міра законної відповідальності за прострочення виконання зобов`язання зі своєчасної оплати стягнення судом з теплопостачальної організації заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом для виробництва теплової енергії, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води в частині відповідних нарахувань, а тому державним виконавцем було прийнято обґрунтоване рішення про зупинення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст. 34, ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження".
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вважає, що місцевим господарським судом прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо відмови у задоволення скарги позивача на дії Державної виконавчої служби.
З урахуванням викладеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  на дії  державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А. щодо винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій від 20.03.2024 ВП 74418121 з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 22.06.2023 №915/1870/21, при цьому, доводи апеляційної скарги не є такими, що можуть бути підставою для скасування вірного висновку суду, а зводяться фактично до незгоди з судовим рішенням. 
За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  не потребує задоволення, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року про відмову у задоволенні скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  на дії Державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А., м. Миколаїв від 20.03.2024 року ВП №74418121 у справі №915/1870/21 не потребує скасування або зміни.
Керуючись ст. 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року про відмову у задоволенні скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  на дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А., м. Миколаїв від 20.03.2024 року ВП №74418121, у справі №915/1870/21 залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2024 року про відмову у задоволенні скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ  на дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пахомової В.А., м. Миколаїв від 20.03.2024 року ВП №74418121,  у справі №915/1870/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

          Головуючий суддя 	           Г.І. Діброва	
 Судді 	 Н.С. Богацька    А.І.  Ярош