ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2024 року	Львів	Справа № 466/11223/23 пров. № А/857/8210/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судових засідань –                     Нора А.Т.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року (головуючий суддя: Білінська Г.Б., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту судового рішення – 06.02.2024) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , інспектор з паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Дружицький Олег Тарасович про визнання дії та бездіяльності протиправними, –
встановив:
ОСОБА_1 , 25.10.2023 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позову (а. с. 71-72) просила:
- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 1846678542 від 08.11.2023 до повідомлення серії ЛВ № 00494225 від 17.10.2023 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань із Департаменту мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 3191 грн. 60 коп.
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань із Департаменту мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 3200 грн. 00 коп.
- провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.122 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення.
Обґрунтовує позов тим, що оскаржувана постанова не містить жодних доказів порушення п. 15.9 (Ґ) Правил дорожнього руху та ч. 3 ст.122 КУпАП, та відсутні суспільні небезпечні наслідки - створення перешкод дорожньому руху чи загроза безпеці руху. Вважають, що постанова є протиправною та підлягає скасуванню, так як інспектором порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення, належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України, у посиланні наведеному в постанові на офіційний Веб-сайт: «http://inspector.lviv.ua», відсутні фото/відео, котрі б підтверджували паркування транспортного засобу Honda Clarity НОМЕР_1 , 17.10.2023 о 12 год. 02 хв. з порушеннням п.15.9 (Ґ) Правил дорожнього руху та ч. 3 ст.122 КУпАП (на фото «inspector3» та «inspector4» праворуч чітко видно дорожній знак що регулює виїзд з прилеглої території).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року позов задоволено.
Постанову № 00494225 від 17.10.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП скасовано.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань із Департаменту мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 3191 грн. 60 коп.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань із Департаменту мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 3200 грн. 00 коп.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП - закрито у зв`язку з відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань із Департаменту мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 536 грн. 80 коп. судового збору.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4062,50 грн.
Із рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається на те, що згідно постанови про накладення про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 1846678542 від 08.11.2023, особою яка притягується до адміністративної відповідальності є ОСОБА_2 , який згідно даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів є відповідальною особою в розумінні ст. 14-2 КУпАП. Відтак, позивачка ОСОБА_1 не є особою чиїх прав та інтересів стосується постанова про накладення адміністративного стягнення, а відтак у позивачки відсутнє право вимоги щодо скасування такої.
Крім цього, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні скасував повідомлення серії ЛВ  № 00494225 від 17.10.2023, натомість не вказано яким чином це повідомлення впливає на права та обов`язки позивачки та які наслідки породжує.
Відповідачем, 08.08.2024 подано доповнення до апеляційної скарги, в якому просив скасувати додаткове рішення
Представник позивачки, 21.08.2024 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та у задоволенні доповнення до апеляційної скарги.
Представник позивачки, 27.08.2024 подав клопотання про розгляд справи без його участі.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
У відповідності до ч. 3 ст. 268 і ч. 4 ст. 229 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно повідомлення серії ЛВ № 00494225 від 17.10.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності, 17.10.2023 о 12 год. 02 хв. Інспектором з паркування інспектором з паркування управління безпеки департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Дружицьким Олегом Тарасовичем в режимі фото/відео зйомки зафіксовано порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу (ПДР України) Honda Clarity ВС1319РВ, 2023.10.17 12:02:28, у м. Львів, перехрестя вулиць Мукачівська - Льва, відповідальність за яке передбачена КУпАП ст. 122. ч. 3, п.15.9 (Ґ) Правил дорожнього руху.
У подальшому, постановою про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 1846678542 від 08.11.2023, ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн, за те, що 17.10.2023 о 12 год. 02 хв. водієм транспортного засобу Honda Clarity НОМЕР_1 , здійснено зупинку за адресою: м. Львів, перехрестя вулиць Мукачівська - Льва, чим порушено вимоги п.15.9 (Ґ) Правил дорожнього руху.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».
У цьому ж Рішенні зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Тобто, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).
Отже, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
Таким чином, підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання до вчинення певних дій, є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. 
При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними та як наслідок зобов`язання до їх вчинення, є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачкою - ОСОБА_1 оскаржується постанова про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 1846678542 від 08.11.2023.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно оскаржуваної постанови серії РАП № 1846678542 від 08.11.2023, ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн.
Враховуючи вищенаведене, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси особи, натомість, відсутні докази того, що саме позивачку - ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності згідно постанови про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 1846678542 від 08.11.2023, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, так як права позивачки у спірних правовідносинах не порушено.
Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
Згідно ч. 1 ст. 279-3 КУпАП відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили: ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу; особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.
Частиною 1 ст. 14-2 КУпАП встановлено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
При цьому, відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу (ч. 3 ст. 14-2 КУпАП).
Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів № 1388 від 07 вересня 1998 року (Далі- Порядок) встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі
Згідно з абз. 1 п. 8 Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Окрім цього, згідно з п. 5 розділу ІІ Порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортного засобу, затвердженого Наказом МВС України від 06.11.2020 №779, в ЄДРТЗ формуються та реєструються заяви власників транспортних засобів у сфері державної реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку транспортних засобів, у тому числі заяви про внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу з обов`язковим присвоєнням програмними засобами ведення ЄДРТЗ кожній окремій заяві реєстраційного номера та фіксуванням дати і часу реєстрації.
При цьому, п.6 розділу ІІ встановлено, що до ЄДРТЗ уносяться такі відомості про власника (співвласника) транспортного засобу: 1. прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження; 2. повне найменування та ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (для юридичних осіб); 3. адреса реєстрації місця проживання фізичної особи або адреса місцезнаходження юридичної особи; 4. назва, серія (за наявності), номер, дата видачі документа, що посвідчує особу, та найменування органу, який його видав; 5. реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника відповідно до закону).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що при здійсненні державної реєстрації транспортного засобу, особа виконує покладений на неї законодавством обов`язок, надаючи при цьому персональні дані, які вносяться до Єдиного державного реєстру транспортних засобів (далі ЄДРТЗ), та відповідно за цією особою закріплюється статус відповідальної особи із визначеним місцем проживання, що набуває значення місця реєстрації й транспортного засобу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 08.11.2023 інспектором з паркування було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення РАП № 1846678542 від щодо ОСОБА_2 , з огляду на те, що він є власником вищевказаного транспортного засобу.
Натомість, відомостей про належного користувача (позивачку), що перебував за кермом в момент вчинення правопорушення, до ЄДРТЗ внесено не було.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, ні позивачкою, ні третьою особою ОСОБА_2 , не надано доказів наявності обставин, які б звільняли власника транспортного засобу Honda Clarity НОМЕР_1 - ОСОБА_2 , від відповідальності в порядку ст. 279-3 КУпАП.
Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні скасував повідомлення серії ЛВ № 00494225 від 17.10.2023.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 279-1 КУпАП, повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити відомості, передбачені частинами другою - четвертою статті 283 цього Кодексу, крім відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа. Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити також інформацію про порядок виконання адміністративного стягнення, у тому числі реквізити для сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, що вважатиметься виконанням адміністративного стягнення у повному обсязі.
Відповідно до пункту 19 статті 4 КАС України індивідуальний акт – акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що повідомлення серії ЛВ № 00494225 від 17.10.2023, за своєю суттю не породжує жодних прав і обов`язків та не створює права на захист, оскільки не є актом індивідуальної дії.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що актом суб`єкта владних повноважень, який породжує правові наслідки, у спірних правовідносинах, є постанова серії РАП № 1846678542 від 08.11.2023 про притягнення особи до адміністративної відповідальності (а. с. 57 зворот - 58), яка у цьому випадку судом першої інстанції не була досліджена, що у свою чергу, свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та є безумовною підставою для скасування рішення від Шевченківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року.
Щодо інших позовних вимог, то оскільки такі є похідними, а тому задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.
Щодо додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4062,50 грн.
Відповідно до статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (частина 5 статті 252 КАС України).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто, додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Подібні за змістом висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 17.04.2023 у справі № 160/2282/19, від 30.05.2023 у справі № 160/6648/20 та від 08.06.2023 у справі № 560/18155/21.
Враховуючи наведене, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року у цій справі, а тому і додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року також слід скасувати.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2024 року у справі № 466/11223/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року у справі № 466/11223/23 скасувати та відмовити у стягненні на корить ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено  06.09.24