ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 489/1313/21
провадження № 61-2318св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сірякова Олена Вікторівна,   
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року у складі судді Рум`янцевої Н. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2024 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Коломієць В. В., Ямкової О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
В березні 2021 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сірякова О. В., про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивачів - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Заповіт  ОСОБА_5  не складала.
Спадкоємцями померлої ОСОБА_5 за правом представлення є її рідні племінники  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
ОСОБА_5 мала рідну сестру ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Донькою ОСОБА_6 є позивачка ОСОБА_1  
ОСОБА_5 також мала рідного брата ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_7 .
У встановлений законом строк після смерті ОСОБА_5 позивачі звернулись до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О. В. із заявами про прийняття спадщини. Однак, нотаріусом було винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій з посиланням на те, що позивачами не було подано документів, які підтверджують родинні відносини з померлою, документи, які підтверджують право власності на майно, що належало померлій, та звіт про оцінку спадкового майна.
В подальшому позивачі дізналися, що із заявою про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_5 звернулась також її сусідка - ОСОБА_4 , яка зазначала, що вона має право на спадщину, оскільки постійно проживала протягом останніх п`яти років зі спадкодавцем.
Посилаючись на наведене, позивачі просили суд: 
- встановити факт родинних відносин між померлою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та померлою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як рідними сестрами та, відповідно, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 як рідною тіткою та племінницею; 
- встановити факт родинних відносин між померлою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та померлим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , як рідними сестрою та братом, та, відповідно, між померлою ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 як рідними тіткою та племінниками; 
- визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/3 частки за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
РішеннямЛенінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року позов задоволено.
Встановлено факт родинних відносин між померлою ОСОБА_5 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_4 , та померлою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як рідними сестрами.
Встановлено факт родинних відносин між померлою ОСОБА_5 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_4 , та померлим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , як рідними сестрою та братом.
Встановлено факт родинних відносин між померлою ОСОБА_5 ,                 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_3 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_9 , як рідною тіткою та племінниками.
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/3 частині за кожним.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,ОСОБА_4  оскаржила його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  ОСОБА_1 не довела факту смерті її матері ОСОБА_6 , що є необхідним для спадкування за правом представлення.
У зв`язку з цим, на думку суду, визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 є неможливим.
В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
16 лютого 2024 року  ОСОБА_4  в системі «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргоюна рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2024 року.
В касаційній скарзі заявниця просила суд скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зокрема, ОСОБА_4 посилалася на те, що необхідність встановлення факту родинних відносин для отримання спадщини саме по собі не свідчить про наявність спору. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про прийняття спадщини пов`язана суто з неможливістю встановлення факту родинних відносин між заявником та спадкодавцем з відповідних державних реєстрів.
Отже висновок судів попередніх інстанцій про наявність спору про право, який має розглядатись у порядку позовного провадження, є передчасним і нічим не підтверджений. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
12 квітня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 14 серпня 2020 року місцем народження ОСОБА_5 є с. Новополтавка Новобузького району Миколаївської області.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала останній на підставі дублікату свідоцтва про право власності від 23 грудня 1997 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 грудня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Середою О. О., зареєстрованого в реєстрі за №1047.
До укладення шлюбу у 1960 році ОСОБА_5 мала дошлюбне прізвище ОСОБА_8 . 
Згідно з довідками з державного архіву Миколаївської області від 29 вересня 2020 року за вих. № Б-693/03-06 та від 06 жовтня 2020 року за вих. № Б-722/03-06, у книгах підвідділів РАЦС сільських Рад Привільнянського району Миколаївської області із записами про народження за 1937 рік, які здані на зберігання до держархіву області не в повному обсязі, відомостей народження ОСОБА_9 немає. Книги підвідділів РАЦС сільських Рад Привільнянського району Миколаївської області із записами про народження за 1936 рік до архіву на зберігання не надходили. У книгах підвідділів РАЦС сільських Рад Баштанського району Миколаївської області із записами про народження за 1936-1937 роки, які здані на зберігання до держархіву області не в повному обсязі, відомостей про народження ОСОБА_9 у селах Новопавлівка та Новополтавка немає.
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 14 серпня 2020 року  інформація щодо актового запису про народження ОСОБА_5 відсутня.
Із свідоцтва про смерть серії  НОМЕР_1 вбачається, що чоловік ОСОБА_5  - ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 , яка до одруження мала прізвище ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , що доводять свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 06 травня 1949 року та свідоцтво про одруження серії  НОМЕР_3 від 01 липня 1965 року.
Відповідно до довідки державного архіву Миколаївської області від 29 вересня 2020 року за вих. № Б-1179/03-05, книги підвідділів РАЦС сільських Рад Привільнянського району Миколаївської області із записами про народження за 1927-1928 роки до архіву на зберігання не надходили, тому підтвердити факт народження ОСОБА_12 неможливо.
Згідно з інформацією Центрального районного у м. Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 18 березня 2021 року у архіві відділу відсутній актовий запис про смерть ОСОБА_6 , яка за словами ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Перевірка була проведена по першим та другим примірникам первинних та поновлених актових записів про смерть по Новобузькому району Миколаївської області (період з 10 лютого 1957 року до 10 лютого 1964 року - по первинним та поновленим актовим записам, з 11 лютого 1961 року до 18 березня 2021 року - по поновленим актовим записам).
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_4 від 03 листопада 1961 року та серії НОМЕР_5 від 09 квітня 1957 року .
Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_7 , його батьками є ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 22 грудня 1953 року. Місцем реєстрації його народження є м. Новий Буг Миколаївської області.
Відповідно до свідоцтва про смерть від 02 лютого 1983 року серії НОМЕР_7 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до архівних довідок від 10 лютого 1994 року, ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_15 та її донька ОСОБА_9 перебували на примусових роботах у Німеччині з 1943 р. до травня 1945 р.
Позивачі та відповідач ОСОБА_4 у передбачений законом строк звернулися до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О. В. з заявами про прийняття спадщини після смерті                   ОСОБА_5 
16 лютого 2021 року та 01 березня 2021 року постановами приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О. В. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що неможливо встановити родинні відносини зі спадкодавцем та визначити склад спадкового майна.
У повідомленні від 04 вересня 2020 року за вих. № 288/01-16 приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова О. В. повідомила ОСОБА_4 про те, що право на спадкування за законом у четверту чергу має бути підтверджено рішенням суду про встановлення факту проживання ОСОБА_4 зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2021 року заяву ОСОБА_4 , заінтересовані особи - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова О. В. та ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини залишено без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право.
На підтвердження факту родинних відносин батьків позивачів із спадкодавцем до позовної заяви додані фотознімки, які долучені до матеріалів справи. Одна з фотографій, яка за словами позивачів була подарована ОСОБА_5 її батькам, має напис: «На пам`ять татові та мамі від доньки ОСОБА_16 . Під час відрядження до м.Києва 05.12.1957 р. м.Київ». Друга фотографія, яка за словами позивачів зображує ОСОБА_5 , її сестру ОСОБА_17 та позивача ОСОБА_1 , має напис: «На пам`ять кумов`ям від кумушек та племінниці. 22.12.1957 р.». Третя фотографія, яка за словами позивачів зображує ОСОБА_5 з її чоловіком ОСОБА_18 , має напис: «На довгу пам`ять дорогим татові, мамі, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 і ОСОБА_21 від ОСОБА_22 та ОСОБА_16 . ІНФОРМАЦІЯ_12 , м.Миколаїв». Інші фото, які зі слів позивачів, зображують їх родину, а саме бабусю ОСОБА_15 , дідуся ОСОБА_14 , тітку ОСОБА_5 , дядька та батька ОСОБА_7 , тітку та матір ОСОБА_6 , її чоловіка, племінницю ОСОБА_1 , чоловіка спадкодавиці ОСОБА_10 , синів позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , двоюрідних сестер спадкодавиці ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , написів не мають.
З пояснень свідка ОСОБА_27 випливає, що позивач ОСОБА_1 є його сусідкою, знає її все життя. У неї була тітка ОСОБА_28 , він знав її. Часто бачив ОСОБА_29 у церкві на вул.Лягіна м.Миколаєва. Йому відомо, що вони між собою родички. Він дружив з ОСОБА_23 , який є сином ОСОБА_30 . ОСОБА_31 завжди називав ОСОБА_29 бабусею. Багато років поспіль він ходив з ОСОБА_32 до церкви та вона казала, що вона є бабусею ОСОБА_23 . Вони з ОСОБА_33 мешкають у будинку, де загальний двір, тому коли він гуляв, він бачив її сім`ю, у тому числі і ОСОБА_29 .
З пояснень свідка ОСОБА_34 вбачається, що вона знає позивача ОСОБА_1 з 1982 року, була знайома з її рідною тіткою, яку звали ОСОБА_28 . ОСОБА_35 з чоловіком дядею ОСОБА_36 часто приходила до ОСОБА_37 , майже кожного дня. Віра ходила до церкви на АДРЕСА_2 , працювала там. Людмила завжди називала Віру тіткою. Віра жила за ринком «Колос», Людмила часто відвідувала її. Також вона знає родичів з ОСОБА_38 .
У суді першої інстанції обом свідкам були надані для огляду фотографії, які були приєднані до матеріалів справи. Вони впізнали на них позивача ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_39 також впізнала на всіх фотографіях ОСОБА_5 . Свідок ОСОБА_27 впізнав ОСОБА_5 на одному фото.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Із змісту касаційної скарги ОСОБА_4 вбачається, що заявниця не погоджується з оскаржуваними рішеннями судів попередніх інстанцій лише в частині задоволених позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 судове рішення апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржила, а тому в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постанова Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2024 року не є предметом касаційного перегляду в силу вимог статті 400 ЦПК України.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).
У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).
Частиною третьою статті 1266 ЦК України встановлено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).
В постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі                                                № 643/1216/15-ц зроблено висновок щодо застосування статті 1266 ЦК України та вказано, що спадкування за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
У відповідності до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Судами встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 .
Також суди встановили, що позивачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є племінниками спадкодавця   ОСОБА_5 .
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Батько позивачів  ОСОБА_2 ,    ОСОБА_40  -  ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до відкриття спадщини після смерті рідної сестри   ОСОБА_5 .
При таких обставинах, на підставі частини третьої статті 1266 ЦК України,   ОСОБА_2 , ОСОБА_3  мають право, як племінники спадкодавця, спадкувати ту частку спадщини після смерті  ОСОБА_5 , яка належала б за законом їх батькові (братові спадкодавця) -  ОСОБА_7 , якби він був живим на час відкриття спадщини.
Позивачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний строк прийняли спадщину після смерті  ОСОБА_5 в порядку спадкування за правом представлення, звернувшись до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О. В. з відповідними заявами.

Вирішуючи позовні вимоги позивачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  про встановлення факту родинних відносин та позовні вимоги  ОСОБА_2 , ОСОБА_3   про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та часткове задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
 
При цьому постанова Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку спірної квартири не є предметом касаційного перегляду в силу вимог статті 400 ЦПК України.
Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на передчасність висновку судів про наявність спору про право та на безпідставний розгляд справи у порядку позовного провадження, є необґрунтованим з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
 
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
 
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
 
За таких обставин, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними, такі справи розглядаються судами за правилами позовного провадження.
 
Таким чином, ураховуючи, що між позивачами та відповідачкою виник спір про право, суди попередніх інстанцій правильно розглянули справу у повному обсязі за правилами позовного провадження.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій  висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко 
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Ю. Тітов