ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5041/24 Справа № 623/1514/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лебеженко В. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                 Агєєва О.В.,
суддів:          Корчистої О.І.,Тимченко О.О.
за участю секретаря судового засідання          Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 623/1514/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною та поділ спільно нажитого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 23 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Лебеженко В.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною та поділ спільно нажитого майна..
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 2009 року по грудень 2019 року він та ОСОБА_2 мешкали однією сім`єю, без укладення шлюбу, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки. В період спільного проживання позивачем та відповідачем разом було придбано будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності було зареєстроване як спільне майно. Між тим, в період спільного проживання, 24 листопада 2018 року, сторонами був придбаний автомобіль AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 . Вказаний автомобіль був зареєстрований на відповідача. Таким чином, оскільки автомобіль був придбаний в період спільного проживання, то 1/2 частина вказаного автомобіля належить позивачу. 
Просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2009 року по грудень 2019 року між позивачем та відповідачем; визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 23 грудня 2020 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною та поділ спільно нажитого майна - задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2009 року по грудень 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin- код НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у загальному розмірі 2600 грн. 00 коп.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 27 лютого 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, щоматеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю. Факт проживання певного періоду за однією адресою, а наявність сумісних фото не може свідчити про те, що між сторонами мали місце усталені відносини притаманні подружжю.
Показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не містять інформації щодо предмету доказування та джерел обізнаності свідка, отже не можуть бути покладені в основу рішення по справі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних обставин.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адреосю: АДРЕСА_2 (а.с.5).
Згідно договору купівлі-продажу від 17 вересня 2010 року, позивач ОСОБА_1 та відповідачка по справі ОСОБА_2 , придбали у ОСОБА_6 , житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).
Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , форма власності спільна сумісна, відповідно до договору купівлі-продажу від 17.09.2010 (а.с.6).
Згідно довідки ОСМД «Весна» № 239 від 29.09.2016, №351 від 15.09.2017, №122 від 25.03.2020, ОСОБА_7 проживає за адресою позивача, а саме: АДРЕСА_2 з 02 серпня 2014 року по грудень 2019 року,. (а.с.9-11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано достатньо доказів, що підтверджують факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 в період з 2009 року по грудень 2019 року. Оскільки транспортний засіб, який зареєстрований на ім`я відповідача був придбаний в період спільного проживання позивача та відповідача, за їх спільні кошти, тому даний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача і підлягає поділу. Відповідно розмір частки автомобіля кожного дорівнює 1/2. 

Апеляційний суд погоджується з даним висновком та зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору, на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зробила висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Як встановлено судом першої інстанції , позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адреосю: АДРЕСА_2 (а.с.5).
Згідно договору купівлі-продажу від 17 вересня 2010 року, позивач ОСОБА_1 та відповідачка по справі ОСОБА_2 , придбали у ОСОБА_6 , житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).
Згідно довідки ОСМД «Весна» № 239 від 29.09.2016, №351 від 15.09.2017, №122 від 25.03.2020, ОСОБА_7 проживає за адресою позивача, а саме: АДРЕСА_2 з 02 серпня 2014 року по грудень 2019 року,. (а.с.9-11).
В судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підтвердили, що дійсно позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 мешкали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом витрачали спільні кошти, разом зустрічали свята. В період з 2009 року по серпень 2014 рік, вони мешкали у м.Макіївка, де за спільні кошти придбали будинок. В подальшому, через бойові дії на Донбасі, вони переїхали мешкати до м.Ізюм, де мешкали до грудня 2019 року.
Окрім того, позивачем надані спільні з відповідачкою фотознімки різного часу на сімейних святах та у побуті.
Отже, матеріалами справи та поясненнями свідків підтверджується той факт , що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2009 року по грудень 2019 року.
Таким чином, суд першої інстанції на підставі наданих доказів та пояснень свідків, дійшов обгрунтованого висновку про наявність факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. 
У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Разом з тим, згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні ст.74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року в справі № 149/2697/21 (провадження № 61-10505св22) зроблено висновок, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як встановлено судом, 24 листопада 2018 року на ім`я ОСОБА_2 на праві власності був зареєстрований автомобіль AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 (а.с.7).
В свою чергу, позивач в судовому засіданні вказав, що автомобіль марки AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 , був придбаний в період спільного його проживання із відповідачкою ОСОБА_2 , за їх спільно нажиті кошти та зареєстрований на її ім`я.
В судовому засіданні дані обставини, були підтвердженні свідками ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Таким чином, встановивши факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, та придбання ними у цей період автомобіля марки AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дане майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому автомобіль визнається об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки і підлягає поділу по частині кожному. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2024 року немає, т.я. воно відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 23 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 02 липня 2024 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв