ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 361/974/24                                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Василишин В.О.,       
                                                                                                                                          Суддя-доповідач Кобаль М.І.   
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                      Кобаля М.І.,
суддів                                               Бужак Н.П., Костюк Л.О.
при секретарі:                                 Литвин С.В.
за участю:
позивача:                                         Кирилкіна В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1  про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1  (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 20 січня 2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 полковника ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2024 року у задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, який з`явився у призначене судове засідання, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного. 
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України,  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 17.01.2024 офіцером мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 капітаном ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, відносно ОСОБА_1 .
У зазначеному протоколі зазначено, що ОСОБА_1 , о 12:00 год. 05.0.2024 року, тобто в особливий період, під час мобілізації, не з`явився до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_4 у зазначений в повістці від 03.01.2024 року строк, чим порушив ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.16).
 20.01.2024 року, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення від 17.01.2024 року, начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_2 винесено постанову та накладено адміністративно стягнення на ОСОБА_1 , у справі про адміністративне правопорушення, у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП (далі по тексту - оскаржувана постанова).
Так, оскаржуваною постановою на позивача накладено штраф в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5   100,00 грн.
Вважаючи протиправною оскаржувану постанову, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в  задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що      у матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано належних доказів на підтвердження виконання ним обов`язку - з`явитися на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк, зазначений у повістці.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
У відповідності до ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексті -  КУпАП)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)   завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. 
Стаття 280 КУпАП   встановлює, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до   ст. 251 КУпАП   доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до   ст. 252 КУпАП   посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Правовими положеннями ч. 2   статті 210-1 КУпАП   передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.
Частиною 3   статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»   передбачено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Згідно   статті 235 КУпАП Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
За приписами частини 1   статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи; давати пояснення, подавати докази; заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що 03.01.2024 року на ім`я ОСОБА_1 виписана повістка, у якій запропоновано останньому з`явитися 05.01.2024 року до 12:00 год., до ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою проходження медичної комісії (а.с.14).
Також, 03.01.2024 року, на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 складено направлення № 16601 на медичний огляд військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби (а.с.14).
Того ж дня, посадовими особами відповідача складено акт про вручення повістки (а.с.15).
17.01.2024 офіцером мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 капітаном ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, відносно ОСОБА_1 .
У зазначеному протоколі зазначено, що ОСОБА_1 , о 12:00 год. 05.0.2024 року, тобто в особливий період, під час мобілізації, не з`явився до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_4 у зазначений в повістці від 03.01.2024 року строк, чим порушив ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.16).
 20.01.2024 року, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення від 17.01.2024 року, начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_2 винесено оскаржувану постанову та накладено адміністративно стягнення на ОСОБА_1 , у справі про адміністративне правопорушення, у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.
Отже, колегія суддів зазначає, що притягнення позивача до відповідальності за оскаржуваною постановою від 20.01.2024 відбувалося, у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_4 у зазначений в повістці від 03.01.2024 року строк, тобто 05.01.2024 року.
З даного приводу      колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що      матеріали справи містять копію повістки від 03.01.2024 року на вище згадану дату для прибуття позивача 05.01.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак у вказаній повістці не міститься інформація про отримання її особисто ОСОБА_1 , або застереження про відмову від її отримання.
Вище вказаний акт від 03.01.2024 року, засвідчений підписами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що ОСОБА_1 вручено повістку зі строком прибуття до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_4 - 12.01.2024 року на 12:00 год. (а.с.15), проте не містить підпису про отримання або відмови від отримання повістки   ОСОБА_1 .
Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що повістка від 03.01.2024 року та акт від 03.01.2024 року про вручення повістки містять недопустимі розбіжності, а саме: дату на яку ОСОБА_1 зобов`язано прибути до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_4 - 05.01.2024 року до 12:00 год. (а.с.14) або 12.01.2024 року на 12:00 год. (а.с.15), що протирічить нормам чинного законодавства.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що повістка про необхідність ОСОБА_1  прибути до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_4 направлялася позивачу поштою чи вручалася в інший спосіб, визначений законодавцем.
Таким чином, відповідачем не доведено, що у позивача виник обов`язок з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_4 у строк, зазначений у повістці від 03.01.2024 року, і що від виконання цього обов`язку ОСОБА_1 ухилився.
Отже, суд апеляційної інстанції дослідивши в матеріалах справи докази, доводи апелянта та пояснення сторін, доходить висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2   ст. 210-1 КУпАП.
Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що у протоколі №12 від 17.01.2024 року міститься посилання про те, що позивач вчинив правопорушення, передбачене частиною 2   статті 210-1 КУпАП.
Як вже вище зазначалося, стаття 210-1 КУпАП   встановлює відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Окрім того, вказаною нормою частини 2   статті 210-1 КУпАП   встановлено відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.
Тобто, до позивача застосовано відповідальність за повторне вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті. 
Однак, ані оскаржувана постанова, ані матеріали справи не містять будь-яких належних доказів про те, що позивач раніше піддавався адміністративному стягненню за частиною першою   статті 210-1 КУпАП, що є обов`язковою умовою для застосування стягнення, передбаченого частиною другою вказаної статті.
Отже, складений відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення № 12 від 17.01.2024 року містить суттєві суперечності.
Згідно приписів частин 1, 2 та 3   ст.7 КУпАП   ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
З огляду на викладене, зважаючи на відсутність належних доказів, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 порушень, за викладених в оскаржуваній постанові у справі про адміністративне правопорушення обставин, враховуючи те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях та всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є незаконною, винесена без достатніх доказів, які б підтверджували вину позивача, відповідно до ч.2   ст.210-1 КУпАП.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. 
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржувана постанова від 20 січня 2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 полковника ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно п.3 ч.3   ст. 286 КАС України   за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Пунктом 1 ч.1   ст. 247 КУпАП   встановлено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Підсумовуючи викладене колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і їх задоволення, справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, згідно вимог п.1 ч.1   ст. 247 КУпАП.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Відповідно до частини другої   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції помилковими, відповідно оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. 
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1   ст. 139 КАС України).
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що сплачений позивачем під час подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн. судового збору за подання адміністративного позову, та 908,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи, в загальній сумі 1514,00 грн.
З огляду на задоволення позовних вимог, вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -      
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити повністю.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2024 року - скасувати. 
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову від 20 січня 2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1  полковника ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.
Закрити провадження по справам за адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1  (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_2 ), витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 1514,00 грн. (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять грн.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                             Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 02.07.2024 року