справа № 363/3414/23
головуючий у суді І інстанції Рудюк О. Д.
провадження № 22-ц/824/2620/2024
головуючий суддя Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
06 серпня 2024 року                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І., 
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2023 року
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») у червні 2023 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 18 квітня 2015 року, яка виникла станом на 13 лютого 2023 року у розмірі 31 595,67 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25 834,11 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі  5 761,56 грн, а також просив стягнути судовий збір у розмірі 2 684 грн. 
На обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 18 квітня                  2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.
 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним і банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача.
Позивач відповідно до статті 1054 ЦК України виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, однак відповідач належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 13 лютого 2023 року утворилася заборгованість, яку банк просить стягнути на свою користь.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від                        23 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами надання відповідачу грошових коштів у розмірі та умовах встановленим договором б/н від 18 квітня 2015 року, за яким позивач просить стягнути заборгованість.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Ніколаєнко О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а також стягнути з відповідача судові витрати.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Відповідач зверталася до банку щодо перевипуску карти.
Банківська виписка має статус первинного документу. З вказаної виписки вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, брав кошти в банкоматах, однак грошові кошти не повернув.
Судом першої інстанції не враховано правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц.
Банк надав суду Умови та Правила надання банківських послуг, з якими відповідач зобов`язався самостійно ознайомитися, та до яких відповідач приєднувався, знаходяться на офіційному сайті Приватбанку у вільному доступі.
 
Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також що він не знав про умови кредитування. Розмір наявної заборгованості відповідачем не спростовано.
Відтак, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень статті 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.
Заповнення анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 18 квітня 2015 року надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне заповнення анкети (укладення додаткового договору) не потребується.
Виписка по рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18.
Якщо суд не погодився з наданим банком розрахунком заборгованості, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у задоволенні позову.
 
Щодо  правової позиції відповідача
Станом на день ухвалення постанови апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в порядку частини 6 статті 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.
З довідки виконавчого комітету Вишгородської міської ради №694 від                       06 липня 2023 року встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 90). 
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням  за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Відповідно до частини 10 статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.
Апеляційний суд направляв як на зареєстровану адресу відповідача так і на наявну в матеріалах справи електронну адресу відповідача повідомлення від 09 квітня 2024 року разом з копіями ухвали про призначення розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційної скарги та доданих до неї документів (а.с. 129). 
Відповідач кореспонденцію суду не отримав, надіслана апеляційним судом кореспонденція повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.135).
Кореспонденція, надіслана на електронну адресу відповідача, доставлена відповідачу, що підтверджується Звітом про доставку вихідної кореспонденції від 10 квітня 2024 року (а.с. 131). 
Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, апеляційний суд  здійснив виклик на телефонний номер відповідача, що наявний в матеріалах справи.  Відповідно до телефонограми від 23 травня 2024 року оператор мобільного зв`язку повідомив, що обмежена можливість прийняти дзвінок за вказаним номером телефону (а.с. 136).
Таким чином, апеляційний суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті                   6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій статті 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. 
Це передбачено пунктами  118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.
Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом надсилання на електрону адресу), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, апеляційний суд вважає, що гарантії статті 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо апеляційної скарги.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.
 
За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Судом установлено, що 18 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 18 квітня 2015 року.
Анкета-заява не містить інформації про те, за отриманням яких саме послуг звернулася до банку відповідач.
ОСОБА_1 підписала зазначену анкету-заяву, чим підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Разом із позовною заявою, крім згаданих копій анкети-заяви, позивач подав до суду такі документи: розрахунки заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 18 квітня 2015 року станом на 31 серпня 2019 року та на 13 лютого 2023 року, які містять лише підпис представника банку; виписки за договором б/н за період 13 грудня 2017 року - 15 лютого 2023 року; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , довідку про надання кредитних карт№ НОМЕР_1 , відкритої 13 грудня 2017 року, НОМЕР_2, відкритої 09 січня                      2018 року, НОМЕР_3, відкритої 14 травня 2018 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та Правила надання банківських послуг, на яких відсутній підпис позичальника, копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, витяг із статуту акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».
Повна версія Умов, Правил і Тарифів надання банківських послуг розміщена на сайті банку https://privatbank.ua.
Позивач зазначав, що підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ОСОБА_1 уклала з позивачем кредитний договір.
 
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Отже, сума наданого кредиту, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, розмір і порядок нарахування штрафу та пені повинні бути передбачені у письмовому договорі.
Згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У цьому випадку, умови кредитного договору, який за своєю суттю є договором приєднання, розробив АТ КБ «ПриватБанк». Такі умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.
У анкеті-заяві від 18 квітня 2015 року розмір наданого кредитного ліміту не вказано, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про обов`язок повернути кошти і встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначено номеру картки та реквізитів карткового рахунку. 
Водночас, надані позивачем виписки по особовому рахунку                     ОСОБА_1 підтверджують користування відповідачем кредитними коштами. 
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України (норми про договір позики застосовуються до кредитних правовідносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно наданої позивачем виписки по особовому рахунку позичальника ОСОБА_1 слідує, що в тіло кредиту зараховано суму фактично використаних коштів клієнта та прострочені відсотки.
Відповідно до наданих позивачем доказів, договірне списання на сплату автоматичних (регулярних) платежів та погашення за рахунок кредиту нарахованих відсотків за рахунок кредитного ліміту не є умовою кредитного договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 .
Згідно з випискою по особовому рахунку позичальника                  ОСОБА_1 , у останньої перед банком виникла заборгованість за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальній сумі 25 834,11 грн.
Враховуючи, що усі фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також положення частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія суддів дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника повернути фактично отриману та неповернуту суму кредитних коштів у розмірі 25 834,11 грн, тому позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25 834,11 грн підлягають задоволенню.
Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 5 761,56 грн з таких підстав.
Як зазначено вище, за змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Банк, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору. 
Витягом з Умов та Правил, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. 
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. 
Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток та Витяг з Умов та Правил, які містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 квітня 2015 року шляхом підписання анкети-заяви. 
Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 5 761,56 грн слід відмовити.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.
Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що банківська виписка має статус первинного документу з таких підстав.
 
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі                                    № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження                               № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі                                      № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо судових витрат
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 5 502,20 грн (6 710 грн (2 684 грн + 4 026 грн) х 82 %).
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від                              23 листопада 2023 року скасувати.
Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 25 834 грн 11 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 5 502 грн 20 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська