ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року 

м. Київ

cправа №  910/14895/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.,

та представників:
позивача - Жукова Д.О.,
відповідача - Герасименко О.О. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Полімер Компаунд"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024
та на рішення Господарського суду м. Києва від 18.01.2024 
у справі № 910/14895/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Полімер Компаунд"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера" 
про стягнення 1 639 245,62 грн,
В С Т А Н О В И В:  
У вересні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро полімер Компаунд" (далі - ТОВ "Євро Полімер Компаунд", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера" (далі - ТОВ "Енера", відповідач) 1 639 245,62 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу від 26.08.2021 № 4000341 в частині повернення сплачених авансованих платежів за електроенергію у відповідній сумі. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 (суддя -                                  Т.Ю. Кирилюк), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 (головуючий суддя - В.А. Корсак, судді -                              О.О. Євсіков, С.О. Алданова), позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Енера" на користь ТОВ "Євро полімер Компаунд" 389 330,12 грн основного боргу. В іншій частині позову відмовлено.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 26.08.2021 між                   ТОВ "Енера" (постачальник) та ТОВ "Євро полімер Компаунд" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 4000341, за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач - оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Згідно з п. п. 5.1-5.6 договору споживач розраховується з постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електроенергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком № 2 до цього договору. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Розрахунки споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника (далі - спецрахунок). При цьому, споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим договором через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу постачальника, та в інший не заборонений чинним законодавством спосіб. Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок постачальника. Спецрахунок постачальника зазначається у платіжних документах постачальника, у тому числі у разі його зміни.
Відповідно до п. 5.7 договору оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений в рахунку, який не може бути меншим 5 робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого споживачем. 
У додатку № 2 до договору сторони узгодили спосіб оплати: оплата електричної енергії здійснюється споживачем плановими платежами за таким графіком: до 24 числа місяця, що передує розрахунковому - 25% вартості заявлених обсягів на розрахунковий місяць з урахуванням ПДВ; до 01 числа розрахункового місяця - 25% вартості заявлених обсягів на розрахунковий місяць з урахуванням ПДВ; до 05 числа розрахункового місяця - 25% вартості заявлених обсягів на розрахунковий місяць з урахуванням ПДВ; до 10 числа розрахункового місяця - 25% вартості заявлених обсягів на розрахунковий місяць з урахуванням ПДВ.
Суди попередніх інстанцій встановили здійснення споживачем передплати вартості електроенергії в сумі 1 639 245,62 грн станом на 01.03.2022, що не заперечується сторонами.
Разом з тим, за твердженням позивача, з початком повномаштабної військової агресії, у період з 24.02.2022 до 24.05.2022, ним не здійснювалася виробнича діяльність та не споживалася електрична енергія, виробничі потужності частково було знищено через обстріли та пожежі; однак, у червні 2022 року на його адресу від відповідача надійшов лист, в якому містився розрахунок за спожиту електроенергію за березень 2022 року в сумі 1 249 915,50 грн. 
13.09.2023 позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути передплату, яка останнім не була виконана.
Вирішуючи спір у справі, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджуються обставини споживання позивачем електроенергії у березні 2022 року та відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1 249 915, 50 грн.
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, ТОВ "Євро полімер Компаунд" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції - у частині відмови у задоволенні позову та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
У касаційній скарзі посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 13.10.2021 у справі № 923/1379/20, від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21, від 14.07.2021 у справі № 921/260/19. 
Скаржник також посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо допустимості/недопустимості доказу - заяви свідка, який перебуває із особою у трудових відносинах, в господарському спорі з огляду на його "зацікавленість"; щодо допустимості такого доказу як електронний лист, за відсутності на ньому електронного підпису, отриманого стороною спору від особи, яка не є учасником цього спору, якщо оригінал (електронна копія) такого доказу в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює іншої сторони спору ознайомитися з ним; чи зобов`язаний суд витребувати у сторони спору електронний доказ в оригіналі (цифровій копії), якщо інша сторона, в якої він відсутній, ставить під сумнів його достовірність та просить його витребувати (п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України).
У касаційній скарзі позивач зазначає і про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази - заяви свідків, звітність позивача, оригінал електронного листа з додатком Excel від 18.04.2022; встановив обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - скріншотів та роздруківок електронних доказів, не поданих відповідачем в оригіналах чи електронних копіях; відхилив клопотання про витребування оригіналу електронного доказу (п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України).
Вважає, що апеляційний господарський суд не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини - ст. ст. 5, 6, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", п. п. 8, 12 ч. 1 ст. 1, ч. 2  ст. 17 Закону України "Про електронні довірчі послуги" та порушив норми процесуального права - п. 3 ч. 2 ст. 73, ч. 1 ст. 76, ст. ст. 77, 78, ч. 1 ст. 87, ст. 88 ГПК України; безпідставно зазначив про порушення позивачем доктрини "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки).
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.06.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Євро Полімер Компаунд" на вказані судові рішення з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287, ч. 3 ст. 310 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до  05.07.2024.
Відповідач, у поданому до Верховного Суду відзиві, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з підстав, наведених у цьому відзиві.
У зв`язку із відпусткою судді Краснова Є.В., за розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 26.06.2023 № 32.2-01/1226 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/14895/23. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2024 касаційну скаргу ТОВ "Євро Полімер Компаунд" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 та на рішення Господарського суду м. Києва від 18.01.2024 передано для розгляду колегії суддів у складі: Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О.,              Случ О.В.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення                                              (п. п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287, ч. 3 ст. 310 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке. 
Оскільки рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в частині відмови у задоволенні позову, то Верховним Судом ці рішення переглядаються саме в оскаржуваній частині з огляду на ст. 300 ГПК України.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Законом України "Про ринок електричної енергії" визначаються правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.
За ч. 1 ст. 4 цього Закону учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.
Відповідно до ст. 72 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачу здійснюється електропостачальником за відповідним договором постачання електричної енергії споживачу, укладеним відповідно до правил роздрібного ринку. Оператор системи передачі та оператори систем розподілу забезпечують приєднання електроустановок споживачів до електричних мереж у порядку, встановленому ст. 21 цього Закону. Відносини між учасниками роздрібного ринку регулюються правилами роздрібного ринку та договорами між його учасниками. Правила роздрібного ринку оприлюднюються на офіційних веб-сайтах регулятора та електропостачальників. Споживач сплачує за поставлену йому електричну енергію та надані послуги згідно з умовами договорів, укладених відповідно до правил роздрібного ринку.
Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії затвердженими постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі -Правила № 312). 
Ці Правила № 312 є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.
Пунктом 4.12 Правил № 312 встановлено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.
Дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти приймання-передачі проданих товарів та/або наданих послуг (п. 4.3 Правил № 312).
За змістом п. п. 2.1.1, 2.3.1 Кодексу комерційного обліку електричної енергії комерційний облік електричної енергії на ринку електричної енергії організовується адміністратором комерційного обліку (АКО) та здійснюється постачальником послуг комерційного обліку (ППКО) відповідно до вимог Закону, цього Кодексу, Правил роздрібного ринку та Правил ринку. ППКО зобов`язані формувати та передавати АКО, а також іншим учасникам ринку та ППКО електронні документи з даними комерційного обліку згідно з цим Кодексом, Правилами ринку та Правилами роздрібного ринку; після запровадження Датахабу формувати та передавати АКО та іншим ППКО електронні документи з даними щодо переліку та параметрів ТКО, для яких вони надають послуги комерційного обліку. До дати запровадження Датахабу відповідні дані передаються оператору системи та за запитом АКО.
Пунктом 8.6.1 цього Кодексу встановлено, що зчитування показів з лічильників, встановлених у споживачів, може здійснюватися споживачем, а також оператором системи або ППКО (у ролі ОЗД) відповідно до цього Кодексу та умов договору. Зчитування показів (збір даних) з лічильників у непобутових та колективних побутових споживачів у разі відсутності можливості їх автоматизованого дистанційного зчитування провадиться споживачем щомісяця на перше число місяця, наступного за розрахунковим. При обладнанні вузлів обліку засобами дистанційної передачі даних інформація про покази лічильників за розрахунковий місяць формується відповідним ППКО через канали дистанційного зв`язку. Непобутові та колективні побутові споживачі зобов`язані протягом трьох календарних днів після закінчення розрахункового місяця надати оператору системи звіт про покази лічильників за розрахунковий місяць. Наведені у звіті останні фактичні покази лічильників вважаються показами на початок першої доби календарного місяця (п. п. 8.6.7, 8.6.8 цього Кодексу).
Верховний Суд зазначає, що одним із основних засад (принципів) господарського судочинства є змагальність сторін (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України).
У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18). 
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Гл. 5 роз. I ГПК України регулюються докази та доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами (гл. 5 роз. I параг. 3-5); 2) висновками експертів (гл. 5 роз. I параг. 6-7); 3) показаннями свідків (гл. 5 роз. I параг. 2).
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 91 ГПК України).
У ч. 1 ст. 96 ГПК України законодавець визначив, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). 
Електронні докази подаються у формі документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. ч. 2-5 ст. 96 ГПК України). 
У постанові від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив про те, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. Також вказав на те, що використання кваліфікованого електронного підпису дозволяє провести електронну ідентифікацію особи - процедуру використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. Чинним законодавством визначені випадки, коли використання електронного підпису є обов`язковим і за відсутності такого підпису документ не буде вважатися отриманим від певної особи. Але ці випадки не охоплюють комерційне, ділове чи особисте листування електронною поштою між приватними особами (якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами). У таких відносинах презюмується, що повідомлення є направленим тим, хто зазначений як відправник електронного листа чи хто підписав від свого імені текст самого повідомлення. Отже, відсутність кваліфікованого електронного підпису на повідомленні не свідчить про те, що особу неможливо ідентифікувати з достатнім ступенем вірогідності як відправника такого повідомлення, направленого електронною поштою, тобто поширювача інформації (див. також постанову Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 910/11210/22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2021 у справі № 916/3027/21, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, також дійшла висновку про те, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст. 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
У постанові від 21.12.2023 у справі № 910/11210/22 Верховний Суд зазначив про те, що відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі, й відповідно, недостовірність електронного доказу. Вирішення питання достовірності такого доказу має відбуватися на загальних засадах, визначених ГПК України, і відповідно до стандарту доказування "баланс ймовірностей", передбаченого ст. 79 зазначеного Кодексу. Невикористання електронного підпису особами, які створили електронний доказ (лист, повідомлення, файл, аудіозапис, інші дані), не є підставою для визнання такого доказу недопустимим, якщо інше не встановлено законом. 
У постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 921/260/19 міститься висновок про те, що згідно з ч. 1 ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків (ч. 2 ст. 87 ГПК України). ГПК України прямо встановлює, що сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи (ч. 3 ст. 87 ГПК України). Таким чином, особиста зацікавленість в результаті розгляду справи, як позивача, так і відповідача, яка є беззаперечною і презюмується, не робить показання таких свідків недопустимим доказом.
Врахувавши норму ст. 6 ГПК України, якою регулюється єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система, Закон України "Про електронні довірчі послуги", Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21, встановивши, що відзив на позовну заяву від 13.10.2023 та долучені до нього докази, були подані відповідачем через підсистему "Електронний суд" з накладенням електронного цифрового підпису, який має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис та презюмує його відповідність власноручному підпису, апеляційний господарський суд підставно відхилив аргументи позивача про ухвалення судом першої інстанції рішення на підставі доказів, прийнятих з порушенням норм ст. 96 ГПК України. 
Вирішуючи спір у справі № 910/14895/23, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили помилкові аргументи позивача про неможливість врахування листа ТОВ "Луганське енергетиче об`єднання" з інформацію про обсяги корисного відпуску електроенергії споживачам ТОВ "Енера" у березні 2022 року з додатком через відсутність електронного підпису особи, яка його створила з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду. Доводи скаржника у цій частині фактично лише зводяться до надання іншої оцінки цьому документу, ніж було зроблено судами попередніх інстанцій, що не відноситься до повноважень Верховного Суду з огляду на  ст. 300 ГПК України. Верховний Суд зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи документів також спростували доводи позивача про те, що ним не здійснювалася виробнича діяльність у спірний період, а отже не споживалася електрична енергія. Встановили, що зупинення виробничої діяльності позивача не доводить існування обставин повного припинення його господарської діяльності з використання електроенергії, зокрема, для забезпечення охорони майна, використання оргтехніки, тощо. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази пошкодження/руйнування електроустановки споживача до непридатного для споживання стану та, що з 24.02.2022 позивач повідомив відповідача про припинення виробничої діяльності у передбачений договором спосіб. Натомість зазначив, що за відсутності вчинення позивачем дій щодо необхідності припинення енергопостачання на його об`єкті, відповідач не мав підстав припиняти енергопостачання та продовжував виконувати свої договірні зобов`язання і його поведінка є правомірною.  
Врахувавши вищевказане, висновки Верховного Суд, Великої Палати Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, принципи змагальності та більшої вірогідності, встановивши, що надані відповідачем докази на підтвердження обсягів споживання Товариством електричної енергії у березні 2022 року є більш вірогідними, ніж протилежні аргументи позивача про припинення використання електроенергії з 24.02.2022 з посиланням фактично лише на документи, складені його працівниками та, врахувавши те, що відповідачем в порядку, унормованому вищенаведеними положеннями законодавства, було визначено обсяги споживання позивачем електроенергії у спірний період, підставно відмовили у стягненні з відповідача на користь позивача 1 249 915,50 грн. Крім того, суд апеляційної інстанції врахував і те, що визначення обсягів споживання електроенергії позивачем в період дії договірних правовідносин визначались також на підставі відомостей ОСР, які ТОВ "Євро полімер Компаунд" під сумнів не ставив. 
З огляду на вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник на обґрунтування доводів касаційної скарги (в тій частині, в якій вони є подібними). Верховний Суд зазначає і про те, що висновки у справах № 916/3027/21, № 923/1379/20, № 914/1003/21, № 922/51/20, № 910/5408/21, № 921/260/19 робилися також за встановлених у цих справах обставин, які не є повністю подібними як у справі, яка переглядається. 
Також, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд зазначає і те, що скаржник, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду у цьому випадку фактично окреслює лише межі правовідносин, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Касаційна скарга в цій частині за своїм змістом фактично зводиться лише до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1 249 915,50 грн, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Щодо решти доводів касаційної скарги, то Верховний Суд зазначає таке.
За змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п. п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу. 
Такий висновок є послідовним, сталим та викладений у численних постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20, від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21, від 02.05.2024 у справі № 927/150/23 тощо.
Проте, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі -       п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження. За таких обставин, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме ненадання судами оцінки наявним у матеріалах справи доказам (див. також постанову Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 917/1178/23).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Стаття 77 ГПК України регулює допустимість доказів. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 цієї статті обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Здійснюючи тлумачення цієї норми процесуального права, Верховний Суд у постановах від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі                               № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі                          № 905/1232/19 зазначив про те, що недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону та, що тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. 
Верховний Суд у постанові від 02.07.2024 у справі № 908/815/22 також зазначив про те, що у разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
Суди попередніх інстанцій, надавши оцінку наявним у справі документам відповідно до ст. 86 ГПК України, серед іншого, відповідному листу ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" (а. с. 120-122, т. 1), дійшли обґрунтованого висновку про те, що цим документом підтверджується відповідна інформація, наявна у ньому. Отримання наявних у справі доказів внаслідок порушення закону судами не встановлено. Верховний Суд вважає, що, звертаючись із цією касаційною скаргою, скаржник належним чином не обґрунтовує, в чому саме проявилося порушення ст. 77 ГПК України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого отримано оцінені судом докази, та/або підтвердження обставин іншими засобами доказування, а не певними засобами доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати фактичні обставини справи.
Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
Більше того, скаржник помилково ототожнює правила належності та допустимості доказів, не враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Викладеним спростовується аргумент скаржника на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України (в частині недопустимості доказів).
Щодо посилання скаржника на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання про витребування оригіналу електронного доказу, то у задоволенні цього клопотання було відмовлено не безпідставно, як помилково вважає скаржник, а з огляду на відсутність підстав для його задоволення, про що свідчить і протокол судового засідання від 05.12.2023 (а.с. 232, т. 1).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
Оскільки суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В: 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Полімер Компаунд" залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 та рішення Господарського суду м. Києва від 18.01.2024 у справі № 910/14895/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                   Могил С. К.
Судді:                                                                                         Волковицька Н. О.
                                                                                                  Случ О. В.