Ухвала
 
12 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 932/1367/23 
провадження № 61-10889ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 з 18 липня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який у подальшому було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі № 199/5945/18. 
 
Позивачка стверджує, що за час перебування у шлюбі, у 2009 році, сторонами за спільні кошти для сім`ї за договором про пайову участь у будівництві було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Пізніше, 26 січня 2012 року сторонами був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котенок Т. В. за реєстровим № 81. Так, пунктом 2 даного шлюбного договору встановлено, що нерухоме та рухоме майно, що підлягає реєстрації, і майнові права, які були придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу, до укладання цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка стверджує, що вона усно звернулася до відповідача із пропозицією добровільно визнати за нею право власності на частину квартири, однак відповідач на вказане не погодився, тому вона вимушена звернутися з вказаним позовом до суду.
 
ОСОБА_2 просила визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
спірна квартира придбана сторонами у 2009 році за спільні грошові кошти під час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі і на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та презумпція рівності часток, що в свою чергу також визначено у пунктах 2 та 13 даного шлюбного договору, а відтак суд доходить висновку, що дійсно право позивачки порушено та підлягає захисту у судовому порядку;
при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок про те, що на дату звернення позивачки до суду з вказаним позовом сплив строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Суд виходив з того, що представницею відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, а позивачка ОСОБА_2 достеменно знала про порушення її права ще в грудні 2018 року, однак до суду з вказаним позовом остання звернулася лише у лютому 2023 року.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 ідеальної частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
судом першої інстанції встановлено та не спростовується сторонами, що спірна квартира придбана сторонами у 2009 році за спільні грошові кошти під час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі до укладення у 2012 році шлюбного договору, отже на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та презумпція рівності часток, що в свою чергу також визначено у пунктах 2 та 13 даного шлюбного договору, а відтак суд зробив висновок про те, що дійсно право позивачки порушено та підлягає захисту у судовому порядку шляхом визнання за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 ідеальної частки спірної квартири;
при цьому, апеляційним судом зроблено висновок про те, що позовна давність застосуванню не підлягає, оскільки правові підстави для її застосування відсутні;
апеляційний суд зазначив, що трьохрічний строк звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя обраховується з моменту, коли співвласник дізнався про порушення своїх прав, але не раніше розірвання шлюбу. Встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 22 листопада 2018 року. Тобто, останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 23 листопада 2021 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року за № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, його було продовжено на весь час дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, що діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно, на що не звернув уваги суд першої інстанції, застосовуючи наслідки пропуску строків повної давності. Тому позовна давність застосуванню не підлягає.
 
ОСОБА_1 25 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи. В указаній ухвалі було зокрема указано, що формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.
 
Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 14 серпня 2024 року подано матеріали на усунення недоліків, зокрема уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення указує пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 зазначає, що на сьогодні відсутній правовий висновок щодо необхідності обов`язкового застосування судами перехідних положень щодо застосування продовження строку позовної давності через Ковід-19, навіть коли сторона про це не заявляє. А у випадку обов`язкового звернення позивача з відповідною заявою про продовження строку звернення до суду, то на якій стадії судового розгляду та/або в якій інстанції ця заява повинна бути подана до суду позивачем.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат