ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року	Львів	Справа № 300/5765/23 пров. № А/857/10792/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Микитин Н.М. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/5765/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову допомогу під час щорічної основної відпустки, -

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:
стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки виконання Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 300/5212/22 про поновлення на роботі за період з 28.06.2023 по 06.07.2023 у розмірі 5 214,79 (п`ять тисяч двісті чотирнадцять) гривень 79 копійок, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивачки грошову допомогу відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» в розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку із наданням частини щорічної основної відпустки за 2023 рік.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 у справі №300/5212/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування наказу від 12.12.2022 за № 269-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задовольнити частково. Відтак, оскільки відповідачем фактичне виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 по справі № 300/5212/22, яка допущена до негайного виконання, в частині мого поновлення на посаді, проведено тільки 07.07.2023, на думку позивачки вона має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відповідно до діючого законодавства з 28.06.2023 по 06.07.2023 у розмірі 5 214,79 грн. Крім того, позивачка звертає увагу, що відповідачем безпідставно всупереч вимогам Закону України «Про державну службу» при наданні частини щорічної відпустки не нараховано та не виплачено грошової допомоги в розмірі посадового окладу - 7500 грн. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 300/5212/22 про поновлення на роботі за період з 28.06.2023 по 06.07.2023 у розмірі 5 214,79 (п`ять тисяч двісті чотирнадцять) гривень 79 копійок, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Зобов`язано Управління Держпраці в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» в розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку із наданням частини щорічної основної відпустки за 2023 рік. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що обраховуючи належний до виплати позивачці середній заробіток за такий період, суд першої інстанції керувався вимогами Порядку №100, а також врахував, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 300/5212/22 встановлено, що середньоденний заробіток позивачки складав 744,97 грн., відтак у період з 27.06.2023 по 06.07.2023 включно припало 7 робочих днів. Тому вважав, що середній заробіток позивачки за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України складає 5214,79 грн.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. У апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга подані на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Південно-Західне міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, про визнання протиправним та скасування наказу від 12.12.2022 за №269-к, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 67 000,00 грн, відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 у справі № 300/5212/22 скасовано та прийняти нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 12.12.2022 за № 269-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 13.12.2022. Стягнуто з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь   ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.12.2022 по 27.06.2023 в сумі 105040 грн 77 коп (сто п`ять тисяч сорок гривень сімдесят сім копійок) без урахування обов`язкових податків та зборів. Допущено до негайного виконання постанову суду апеляційної інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.
Згідно, наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.07.2023 № 13-к про поновлення на роботі, на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду № 300/5212/22 від 27.06.2023, скасовано наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 12.12.2022 № 269-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 13.12.2022. Виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 105040, 77 грн без урахування податків та зборів (а.с.12).
13.07.2023 позивачка звернулась із заявою до голови комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2023 по 07.07.2023 (а.с.13).
Відповідач листом від 20.07.2023 №ІФ/1/3944-22 повідомило позивачку про відсутність підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2023 по 07.07.2023 (а.с.14).
ОСОБА_1 звернулась із заявою від 13.07.2023 до голови комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області із проханням надати частину щорічної основної відпустки тривалістю 3 к.д. з 19 по 21 липня 2023 року та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.18).
Згідно листа від 20.07.2023 №ІФ/1/3943-22 відповідачем, повідомило позивачку, що  відповідно до наказу від 17.07.2023 № 12-відп надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 3 календарних дні з 19 липня 2023 року по 21 липня 2023 року включно. З приводу виплати грошової допомоги зазначено, що Управління Держпраці не має можливості її виплатити, оскільки відсутні будь які кошти на рахунках через відсутність фінансування. У випадку надходження коштів на рахунок Управління заява буде розглянута в межах вимог чинного законодавства (а.с.20).
Вважаючи протиправними відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 28.06.2023 по 06.07.2023 та грошової допомоги відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» в розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку із наданням частини щорічної основної відпустки за 2023 рік, позивачка звернулась до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України
Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з ч. 8 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Середній заробіток працівника, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.021995 року №100 (далі - Порядок №100).
Пунктом 5 розділу IV Порядку №100 врегульовано, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно п.8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Вказаний обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу, згідно ст. 236 КЗпП України, не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді та пов`язаний виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Апеляційним судом встановлено, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду № 300/5212/22 від 27.06.2023, наказом від 07.07.2023 № 13-к про поновлення на роботі, скасовано наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 12.12.2022 № 269-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 13.12.2022. Виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 105040, 77 грн без урахування податків та зборів (а.с.12).
Відтак, фактично позивачку поновлено на посаді 07.07.2023, тоді як на підставі вказаних положень закону позивачку належало поновити на посаді негайно після проголошення відповідної постанови суду від 27.06.2023.
Таким чином, апеляційний суд звертає увагу, що в період з 27.06.2023 по 06.07.2023  включно Управління Держпраці в Івано-Франківській області не виконало покладений на нього законодавством та судовим рішенням обов`язок та допустило протиправну бездіяльність щодо поновлення позивачки на посаді керівника начальника відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Період з 27.06.2023 по 06.07.2023 включно, є періодом затримки виконання рішення суду, що обумовлює право позивачки на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 КЗпП України.
У період з 27.06.2023 по 06.07.2023 включно припало 7 робочих днів.
Середній заробіток позивачки за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 КЗпП України становить 5214,79 грн (з розрахунку: 744,97 грн х 7 робочих дні).
Крім того, суд враховує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України.
Згідно підп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Відповідно до підп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Приписи ч.8 ст.235 КЗпП України і приписи п.3 ч.1 ст.371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного суду від 09.11.2022 року у справі №460/600/22.
Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання Управління Держпраці в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити грошову допомогу відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» в розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку із наданням частини щорічної основної відпустки за 2023 рік, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наступне.
Статтею 57  Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII), передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Закон №889-VIII не висуває будь-яких додаткових умов отримання грошової допомоги, як-то звернення з відповідною заявою, або оформлення такого волевиявлення в іншій формі та не передбачає будь-якої свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати грошової допомоги у випадку задоволення заяви державного службовця про надання щорічної основної оплачуваної відпустки.
Отже, наявність у державного службовця права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, незалежно від часу звернення із заявою про це.
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулася із заявою від 13.07.2023 до голови комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області із проханням надати частину щорічної основної відпустки тривалістю 3 календарні дні з 19 по 21 липня 2023 року та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.18).
Згідно листа від 20.07.2023 №ІФ/1/3943-22 відповідачем, повідомлено позивачку, що  відповідно до наказу від 17.07.2023 № 12-відп надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 3 календарних дні з 19 липня 2023 року по 21 липня 2023 року включно. З приводу виплати грошової допомоги зазначено, що Управління Держпраці не має можливості її виплатити, оскільки відсутні будь які кошти на рахунках через відсутність фінансування. У випадку надходження коштів на рахунок Управління Ваша заява буде розглянута в межах вимог чинного законодавства (а.с.20).
При цьому, суд звертає увагу, що апелянт не заперечує право позивачки на отриману відпусту, а єдиною підставою для відмови у нарахуванні та виплаті спірної грошової допомоги визначають відсутність фінансування з посиланням на те, що станом липень 2023 року на рахунках Управління Держпраці в Івано-Франківській області не було відповідних коштів для виплати допомоги, відповідно до виписки з рахунка від 27.07.2023 вихідний залишок по КЕКВ становив 943,98 грн.
Проте, у даному випадку, положення статті 57 Закону України «Про державну службу» не ставить в залежність від наявності фінансування право на отримання вказаної грошової допомоги.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та тверджень апелянта, юридична особа Управління Держпраці в Івано-Франківській області не є припиненою, а лише знаходиться в стані припинення.
При цьому, матеріалами справи підтверджується, що на час виникнення спірних правовідносин, позивачка перебувала у трудових правовідносинах із Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Отже, у вказаній частині позовних вимог суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність підстав для виплати позивачці грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної відпустки.
Стосовно понесених позивачем витрат зокрема на правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд першої інстанції в повній мірі дослідив надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу та враховуючи складність справи, керуючись критерієм реальності адвокатських витрат та розумністю їхнього розміру, конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, дійшов правильного висновку про те, що заявлена до відшкодування у розмірі 3000,00 грн, є співмірною із складністю цієї справи, фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що з врахуванням наведених вище критеріїв, співмірною із наданими адвокатом послугами на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 13.12.2022 є сума 3000 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 300/5765/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар