ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/421/23	Головуючий у 1-й інстанції   Коломієць Н. З. 	
Провадження № 22-ц/817/664/24 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря - Панькевич Т.І.
та сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Дячук С.І., представника ОСОБА_2 - адвоката Каліннікова М.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 608/421/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Дячук Сніжана Ігорівна на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2024 року, ухваленого суддею Коломієць Н.З., повний текст якого складено 03 травня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Васильковецької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:
у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Васильковецької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З матір`ю дитини ОСОБА_2 шлюб розірвано у 2016 році. З часу розлучення дитина проживала з ним по АДРЕСА_1 . Згодом, у 2018 році розпорядженням голови Гусятинської районної державної адміністрації та рішенням Гусятинського районного суду місце проживання дитини було визначено з батьком - ОСОБА_1 . Тобто, з народження він займався вихованням та утриманням сина. Участь матері у вихованні дитини була фрагментарною. Так, під час шлюбу сторін, ОСОБА_2 на вісім місяців виїхала в Італійську Республіку. Після повернення - проживала окремо від чоловіка та сина. Періодично матір бачилась з своєю дитиною, раз, два на тиждень. 02 квітня 2022 року, з дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 взяла дитину на побачення та не повернула. В подальшому з`ясувалося, що ОСОБА_2 вивезла дитину за кордон. 12.10.2022 Чортківським районним судом було винесено рішення про відібрання дитини у ОСОБА_2 та зобов`язано повернути її батькові. На виконання вище зазначеного рішення суду відкрито виконавче провадження. Однак, станом на сьогоднішній день дитину йому не повернуто, рішення суду не виконано. Зв`язку з сином батько не має з квітня 2022 року. На дистанційне навчання цілий навчальний семестр син не виходить, тобто школу, в якій він навчався з першого класу, не відвідує близько року. Крім того, син страждає на синдром емоційно - вольової нестійкості та вилучення його із звичного для нього середовища може нашкодити йому. Вважає, що матір неналежно виконує свої материнські обов`язки, порушує права дитини на здобуття освіти, не сплачує аліменти з квітня 2022 року, призначені рішенням суду. Вважає, що його дитина піддається моральному та фізичному насиллю, що може призвести до загрози її життю та здоров`ю. Все вищенаведене є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини. 
Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Васильковецької сільської ради про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Судові витрати покладено на сторони, в межах понесених ними сум.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дячук С.І. просить скасувати рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що висновки зроблені рішенням суду не відповідають реальним обставинам справи, оскільки зроблені на підставі не достатніх та не достовірних доказів.
Так, постанова Апеляційного суду у Варшаві від 07.11.2023 (постанова суду щодо повернення дитини за місцем проживання в Україну), яка була надана до суду, не має на території України обов`язкового характеру, оскільки вона не пройшла визнання рішення іноземного суду в Україні відповідно до ст. 472 ЦПК України.
Польські суди, вирішуючи питання щодо залишення дитини у Польщі не врахували висновків рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 27.03.2018 у справі № 596/142/18 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 із позивачем ОСОБА_1 та рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 12.10.2022 про забезпечення повернення дитини в Україну.
Пояснення дитини ОСОБА_3 , які він надав у судовому засіданні в режимі відеоконференції, про те, що він не хоче повертатись до України, не можуть вважатися об`єктивними. Станом на цей час, син сторін тривалий час перебуває виключно під впливом матері. Було помітно, що дитина без погодження з мамою не може дати чіткої відповіді на питання, які йому ставили учасники судового процесу та суд.
Також слід критично оцінювати висновок Служби у справах дітей Васильковецької сільської ради № 37 від 08.04.2024, відповідно до якого орган опіки та піклування Васильковецької сільської ради вважає за недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .
В матеріалах справи відсутній Акт обстеження умов проживання дитини, який би слугував належним доказом щодо встановлення дійсних умов проживання дитини.
Позивач вважає, що станом на цей час неможливо визначити справжній психологічний стан дитини, її відношення до ситуації, зміни місця проживання, адже пояснення він давав у присутності матері, під її впливом.
Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дячук С.І. до суду апеляційної інстанції не надходив.
11 липня 2024 року служба у справах дітей Васильковецької сільської ради направила на поштову адресу Тернопільського апеляційного суду заяву про розгляд справи без їх участі. У письмових поясненнях щодо позову ОСОБА_1 зазначили, що апеляційну скаргу не підтримують, рішення суду першої інстанції просять залишити в силі. Щодо прохання позивача ОСОБА_1 про критичну оцінку висновку органу опіки та піклування Васильківської сільської ради вважають хибним, оскільки цей висновок ґрунтувався на спілкуванні в режимі відеоконференції з дитиною та його матір`ю. Можливість обстеження умов проживання дитини відсутня, оскільки дитина з матір`ю проживають за межами території України. Орган опіки і піклування діяв в межах своїх повноважень і керувався виключно інтересами дитини.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Дячук С.І. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.
       Представник ОСОБА_2 - адвокат Калінніков М.О. не визнав апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дячук С.І., вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, в якому народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 16 вересня 2011 виданим Васильковецькою сільською радою Гусятинського району Тернопільської області (т. 1 а.с. 11).
Згідно рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області № 596/104/16-ц від 03.06.2016 шлюб між сторонами розірвано. Питання щодо місця проживання дитини сторонами не ставилось (т. 1 а.с. 12).
ОСОБА_1 звернувся до Гусятинської РДА Тернопільської області по питанню визначення місця проживання неповнолітнього сина та 28.12.2017 розпорядженням голови РДА № 673-од місце проживання ОСОБА_4 було визначено з його батьком - ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13).
В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Гусятинської РДА про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала повністю та 27 березня 2018 року Гусятинським районним судом Тернопільської області було винесено рішення, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька ОСОБА_1 в с. Васильківці Гусятинського району (тепер Чортківський район) Тернопільської області та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина в розмірі частки від усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 січня 2018 року до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 14-16).
ОСОБА_1 звернувся в Чортківський районний суд з позовом до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до України та 12 жовтня 2022 року судом було винесено рішення, яким визнано незаконним утримування ОСОБА_2 на території Італійської Республіки малолітнього ОСОБА_4 ; вирішено відібрати малолітнього ОСОБА_5 у його матері та зобов`язано повернути дитину до його постійного місця проживання: АДРЕСА_1 . У разі невиконання ОСОБА_2 рішення про повернення дитини - зобов`язано її повернути дитину батькові - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 17-18).
На підставі висновку Органу опіки та піклування Васильковецької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, згідно рішення № 25 від 10.03.2023 Васильковецької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, було вирішено недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини, оскільки місце перебування матері і дитини невідоме, обстежити умови проживання та оцінити фізичний та духовний розвиток дитини, заслухати особисту думку дитину не представляється можливим, а отже всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини, які б надали підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не можливо.
Згідно довідки керівника спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням інформаційних технологій та технологічних дисциплін с. Васильківці № 14/1.01.43-02 від 25.01.2023, учень 5 класу ОСОБА_3 на даний час перебуває не на території України. На організоване дистанційне навчання у даному закладі освіти не виходив впродовж І семестру 2022-2023 навчального року.
З довідки Гусятинського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №1778/27.12-29/2 від 02.02.2023 вбачається, що ОСОБА_3 в період з 05.04.2022 по 25.01.2023, згідно виконавчого листа № 596/142/18 від 27.04.2018, аліменти ОСОБА_1 не сплачує (т. 1 а.с. 44).
З довідки сімейного лікаря КНП «Гусятинський центр первинної медико - санітарної допомоги» Гусятинської селищної ради № 25 від 08.04.2022, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає на синдром емоційно - волевої нестійкості. Міопія слабкого ступеня. Надлишкова маса тіла (т. 1 а.с. 49).
16.01.2023 Чортківським відділом державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження ВП №70498567 на виконання рішення Чортківського районного суду № 608/953/22 про відібрання дитини у ОСОБА_2 та повернення її батькові - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 45) Однак, згідно повідомлення начальника відділу міжнародної правової допомоги у цивільних справах Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України Зозулі О., пошуки місцезнаходження дитини та матері на території Італійської Республіки виявилися безуспішними. Зокрема, в результаті вжитих компетентними італійськими органами заходів було встановлено, що дитина відвідувала місцеву італійську школу до кінця червня 2022 року, але не була зарахована на поточний навчальний рік, оскільки матір`ю було заявлено, що вона планувала з дитиною переїхати до Польщі. Однак, в подальшому з`ясувати не вдалося, чи мати з дитиною дійсно покинула територію Італії (т. 1 а.с. 60).
В ході проведення судового розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 та син сторін - ОСОБА_6 надавали суду пояснення.
Відповідачка ОСОБА_2 суду пояснила, що в зв`язку з війною в Україні, в квітні 2022 року виїхала в Італійську Республіку, де пробула до серпня 2022 року. На он-лайн навчання в Україні син не виходив лише один місяць. Однак, по переїзді в Республіку Польща, з 01 вересня 2022 року він пішов у школу, де навчається по сьогоднішній час. Навчання проходить на польській мові, тому він додатково відвідує уроки іноземної мови. Дитина адаптувалася, має друзів. Родина ОСОБА_2 , яка складається з чоловіка, восьмимісячної доньки та сина ОСОБА_7 , проживає у багатоквартирному будинку в трикімнатній квартирі. ОСОБА_7 має окрему кімнату. Син забезпечений усім необхідним для нормального життя. Позивачу було відомо про її та сина виїзд за кодон. Вона не перешкоджає спілкуванню сина з батьком. Вважає, що звинувачення колишнього чоловіка та позбавлення її батьківських прав відносно сина є безпідставними.
Судом першої інстанції була заслухана думка неповнолітнього ОСОБА_4 , який пояснив, що на даний час проживає в Польщі, відвідує польську школу, додатково навчається польської мови. З мамою йому добре. Вітчим та мати однаково ставляться як до нього, так і до молодшої сестри. До батька повертатися він не хоче. З дідусем та бабусею (батьками ОСОБА_1 ) не спілкується, тому що не має бажання. Батько іноді був агресивним, міг накричати на нього, вдарити. Про це він розказував матері, однак у відповідні органи вона не зверталася. Загалом, йому з матір`ю добре, а до батька вертатися він не хоче. Він не хоче, щоб його маму позбавляли материнських прав.
Згідно з листа адвоката м. Катовіце, Республіка Польща, Марти Краєвської від 27.06.2023, вбачається, що 29.05.2023 Центр судової експертизи в Катовіцах видав висновок по справі за заявою ОСОБА_1 , за участі ОСОБА_2 про заслуховування неповнолітнього ОСОБА_7 з метою отримання позиції (думки) неповнолітнього, враховуючи вік і ступінь зрілості дитини, виключно з тим, чи доцільно та розумно враховувати його позицію при вирішенні питання щодо повернення його в Україну. З даного висновку вбачається, що дитина негативно ставиться до свого батька та має хороший контакт та позитивні відчуття до матері (т. 1 а.с. 114-116).
07 листопада 2023 року Апеляційним Судом у Варшаві V Цивільним Відділом було винесено постанову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розпорядження на повернення особи, яка перебуває під батьківською опікою, якою рішення Окружного Суду в м. Катовіце від 07.07.2023 було залишено в силі. Оскаржуваним рішенням відмовлено позивачу у зобов`язанні ОСОБА_2 забезпечити повернення дитини в Україну.
Згідно характеристики класного керівника початкової школи № 9 ім. Марії Домбровської в Заверці від 19.04.2023, ОСОБА_6 навчається в даній школі з 1 вересня 2022 року, являється активним, комунікаційним, відкритим. Школу відвідує систематично, чисто і акуратно одягнений. Має усе необхідне шкільне приладдя. Великим бар`єром у навчанні було незнання мови, однак, ОСОБА_7 відвідує додаткове навчання з польської мови. Мати дитини підтримує систематичний контакт з класним керівником, завжди присутня на зборах та консультаціях. Постійно користується освітнім електронним порталом (т. 1 а.с. 118).
Із звіту офіцера пробації з проведеного обстеження на місці проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 (Польща), ОСОБА_2 проживає разом із цивільним чоловіком та сином ОСОБА_7 . На момент складення звіту ОСОБА_2 була вагітна, термін 5 місяців. Матеріальна ситуація в сім`ї є стабільна і добра. Умови проживання задовільні. Неповнолітній ОСОБА_7 займає одну з кімнат. Дитина навчається в школі добре. Зі слів ОСОБА_2 батькові дитини було відомо про їх виїзд за кордон (т. 1 а.с. 121-123).
На основі пояснень сторін та їхньої дитини, Служба в справах дітей Васильковецької сільської ради зробила повторний висновок та вирішила, що ОСОБА_2 не доцільно позбавляти батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 (т.1 а.с.217-219).
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду безсумнівних належних і допустимих доказів, які свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання сина, а всі доводи позову зводяться лише до того, що ОСОБА_2 не забезпечила необхідних умов навчання дитини, що було спростовано в ході розгляду справи. Крім того, суд зауважив, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам стосовно їхньої дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, а вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
       Частиною 2 статті 141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
       У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім - права батьків.
       Частина 1 статті 164 СК України передбачає підстави позбавлення батьківських прав. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Подаючи позов ОСОБА_1 , одним із доказів на позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно їх сина ОСОБА_7 посилався на те, що відповідачкою було порушено права дитини шляхом порушення прав дитини на здобуття освіти, оскільки у зв`язку із виїздом за кордон син залишив навчання в українській школі, де навчався до цього.
       За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею повної загальної середньої освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Між тим, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найвищих інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 з 01 вересня 2022 року навчається у школі АДРЕСА_3 , Польща, тобто дитини здобуває освіту у країні її перебування. Згідно характеристики класного керівника початкової школи № 9 ім. Марії Домбровської в Заверці від 19.04.2023, ОСОБА_6 являється активним, комунікаційним, відкритим. Школу відвідує систематично, чисто і акуратно одягнений. Має усе необхідне шкільне приладдя. Учень має необхідні успіхи в навчанні. Великим бар`єром у навчанні було незнання мови, однак, ОСОБА_7 відвідує додаткове навчання з польської мови. Мати дитини підтримує систематичний контакт з класним керівником, завжди присутня на зборах та консультаціях. Постійно користується освітнім електронним порталом (т.1 а.с.118).
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Судом першої інстанції була заслухана думка неповнолітнього ОСОБА_4 , який пояснив, що на даний час проживає в Польщі, відвідує польську школу, додатково навчається польської мови. З мамою йому добре. Вітчим та мати однаково ставляться як до нього, так і до молодшої сестри. До батька повертатися він не хоче. З дідусем та бабусею (батьками ОСОБА_1 ) не спілкується, тому що не має бажання. Батько іноді був агресивним, міг накричати на нього, вдарити. Про це він розказував матері, однак у відповідні органи вона не зверталася. Загалом, йому з матір`ю добре, а до батька вертатися він не хоче. Він не хоче, щоб його маму позбавляли материнських прав.
Зі звіту офіцера пробації ОСОБА_9 щодо проведеного обстеження місця проживання ОСОБА_10 та неповнолітнього ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 від 03 квітня 2023 року встановлено, що помешкання знаходиться в багатоквартирному будинку, площею близько 50/60 кв.м, 2 кімнати, кухня, ванна кімната, туалет і коридор. Помешкання доглянуте, повністю оснащене необхідними меблями та побутовою технікою. Є усі комунікації, електроенергія, газ, опалення центральне опалення. Існують добрі умови проживання. Неповнолітній ОСОБА_11 Займає одну кімнату, має відповідні умови для навчання та відпочинку (т.1 а.с.123)
Служба в справах дітей Васильковецької сільської ради зробила повторний висновок, у якому вирішила, що ОСОБА_2 не доцільно позбавляти батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 , оскільки відсутні обґрунтовані, вагомі докази умисного ухилення матір`ю від виконання своїх батьківських обов`язків (т.1 а.с.217-219).
Натомість, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу винної поведінки відповідача, а також щодо умисного ухилення відповідачки від виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що мати створює усі належні умови для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, виховання та навчання сина ОСОБА_3 , тому підстав для позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 не має.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи представника заявника про те, що суд не встановив дійсного становища дитини, його умов проживання, навчання, психологічного стану, а також те, що відповідач ОСОБА_2 не може забезпечити дитині належного доступу до здобуття освіти, оскільки вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції і відповідно їм була надана належна оцінка.
Посилання представника заявника на те, що польські суди вирішуючи питання щодо залишення дитини у Польщі не врахували висновків рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року у справі № 596/142/18 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 із позивачем та рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 12.10.2022 про забезпечення повернення дитини в Україну, колегія суддів до уваги взяти не може, оскільки під час розгляду справи позивач не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дитини ОСОБА_7 , крім цього, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про викрадення дитини у нього, неналежного піклування матері про дитину або протиправного утримання дитини.
Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазької конвенції 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».
Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.
Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:
a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та
b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.
Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
Аналіз статті 13 Конвенції свідчить, що вона містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.
Європейський суд з прав людини зазначив, що «не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи «Maumousseau та Washington», згадана вище, § 72, і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 138). В контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою (див., з відповідними змінами, справу «Hokkanen проти Фінляндії», рішення від 23 вересня 1994 року, § 55, Series A no. 299-A; а також «Maumousseau та Washington», згадану вище, § 62, та «Neulinger та Shuruk», згадану вище, § 141). Суд вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції (див. вище, пункт 94) може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (див. справу «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 133). Таким чином, Суд вважає, що стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (див. згадану вище справу «Maumousseau та Washington», § 73). Це також дозволить Суду, завдання якого не полягає в заміні національних судів, здійснити покладений на нього європейський нагляд (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 98, 101, 106, 107, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).
       Щодо тверджень представника заявника про те, що відповідачка ОСОБА_2 вчинила та продовжує вчиняти над дитиною ОСОБА_3 психологічне насильство і це є однією з підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, позбавлення батьківських прав - жорстоке поводження з дитиною, колегія суддів взяти до уваги не може, оскільки такої підстави позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 позивач в суді першої інстанції не заявляв і відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.        
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дячук С.І. слід залишити без задоволення, а рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2024 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.

       Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дячук Сніжани Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

       Судові витрати покласти на позивача в межах ним понесених.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст судового рішення виготовлений 26 липня 2024 року.

Головуюча                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                 Б.О. Гірський
                                                                                                                                                                                               М.В. Хома