ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року	Львів	Справа № 380/25874/23 пров. № А/857/1986/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                        Шинкар Т.І.,
суддів                                                                           Іщук Л.П.,
                                                                                  Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )   та Окремого контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2023 року (головуючий суддя Чаплик І.Д.), ухвалене у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в м.Львові   у справі № 380/25874/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до    Окремого контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (військова частина НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )   про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :

06 листопада 2023 року, ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність Окремого контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України щодо нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016    по 15.06.2016; зобов`язати Окремий контрольно-пропускний пункт « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.06.2016 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо нарахування індексації грошового забезпечення за період з 16.06.2016 по 20.12.2017; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 16.06.2016 по 20.12.2017 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2023 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що січень 2008 є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період 01.01.2016 року по 20.12.2017 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі подали апеляційні скарги з підстав неповного з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) мотивовано тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, з березня 2018 року відбулося збільшення посадових окладів за посадами для всіх військовослужбовців (в тому числі переведених з інших військових частин або в межах військової частини, прийнятих на військову службу і т.д.) та як наслідок встановлення базового місяця. Розрахунок індексу споживчих цін (індекс споживчих цін за 2018 рік взято з таблиці індексів споживчих цін з офіційного сайту Державної служби статистики України) з квітня 2018 року по листопад 2018 року становив 105,1 відсотка, що свідчить про настання права на виплату індексації починаючи із грудня 2018 року. З урахуванням зазначеного, позивачу за спірний період була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. Окрім того, відповідач просив залишити позов без розгляду, мотивуючи це тим, що позивач пропустив строк на звернення до суду. На думку відповідача, цей строк має обчислюватись з моменту звільнення позивача з військової служби, а саме з 20.12.2017 (дата виключення позивача із списків частини). При цьому позивач звернувся до суду лише у листопаді 2023 року.
Військова частина НОМЕР_2 (Окремий контрольно-пропускний пункт « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України) апеляційну скаргу мотивує тим, що в бюджет Адміністрації Державної прикордонної служби України в період з 01.01.2016 по 30.06.2016 кошти на проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовцям не надходили, правові підстави для нарахування і виплати індексації грошового забезпечення позивачу у вказаний період відсутні. Також зазначив, що до січня 2016 року, у разі зростання грошового забезпечення (в тому числі за рахунок збільшення розміру надбавки за вислугу років, надбавки за кваліфікацію тощо) місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів за рахунок збільшення розміру премії, не вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексу (у разі, коли не відбувається підвищення тарифної ставки (окладу). Таким чином в період з 01.01.2016 по 15.06.2016 базовий місяць для розрахунку індексації грошового забезпечення є жовтень 2014 року.
Відзиву на апеляційні скарги не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Державній прикордонній службі України.
До 15.06.2016 позивач проходив службу у Окремому контрольно-пропускному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 17.06.2016 №136-ос 1 «По особовому складу» позивача зараховано до списків особового складу загону та на всі види забезпечення з 17 червня 2016 року.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.12.2017 №330-ос «Про особовий склад» позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби до НОМЕР_3 прикордонного загону.
У період проходження військової служби позивачу не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що підтверджується особистими картками грошового забезпечення позивача.
Представник позивача звернулась до відповідачів із заявою щодо виплати індексації грошового забезпечення за 2016 -2017 роки.
Листом від 24.07.2023 №11/12049-23-Вих ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив, що індексацію грошового забезпечення позивачу за 2016 рік не було виплачено по причині відсутності фінансових ресурсів для її нарахування та виплати.
Листом від 09.10.2013 Окремий контрольно-пропускний пункт « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України надіслав архівну відомість за період з грудня 2015 по червень 2016 року, згідно якої індексація у спірний період позивачеві не виплачувалась.
Позивач вважає, що не нарахування та невиплата індексації грошового забезпечення є протиправною, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частинами першою-третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03 липня 1991 року (далі - Закон №1282-ХІІ).
Положеннями статті 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів          населення (далі - Порядок № 1078).
Відповідно до пункту 1 цього Порядку він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Згідно п.1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який          встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 01 січня 2016 року).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і   не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив          поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
З аналізу положень Закону №2011-XII та Закону №1282-ХІІ видно, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Через вимоги законодавства проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації.
Крім цього, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 7 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
Відповідно до положень пунктів 2, 5 Порядку № 1078 для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.
Отже, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.
Згідно з пунктом 10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.
Аналіз наведених норм законодавства України, дає підстави дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.
Відповідно до пункту 13 вказаної Постанови вона набрала чинності з 01 січня 2008 року.
За спірний період посадовий оклад позивача не змінювався.
Отже, відповідно до положень Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача.
Щодо покликання військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на пропущення позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої   статті 122 КАС України   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою   статті 122 КАС України   передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Положення   статті 122 КАС України   не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Такі правовідносини регулюються положеннями   статті 233 Кодексу законів про працю України   (далі -   КЗпП України).
Так, Верховний Суд України у постанові від 17 липня 2015 року у справі №21-8а15 вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальну законі.
Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.
Відповідно до частини другої   статті 233 КЗпП України   (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із   Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу   статті 233 КЗпП України   викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.»
Отже, до 19 липня 2022   року КЗпП України   не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Окремому контрольно-пропускному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України у період з 26 грудня 2015 року до 15 червня 2016 року та у ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 15 червня 2016 року до 20 грудня 2017 року.
Як слідує з матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби до НОМЕР_3 прикордонного загону з 20.12.2017 (а.с.10).
Суд першої інстанції правильно зазначив, що вказаний спір стосується грошового забезпечення, первинні спірні правовідносини щодо якого виникли у 2016-2017 роках, до внесення змін до   статті 233 КЗпП України. А оскільки закон не має зворотної сили в часі, то відсутні підстави для застосування до вказаних правовідносин   статті 233 КЗпП України   у новій редакції.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за умови останнього підвищення військовослужбовцям посадового окладу в січні 2008 року,   місяцем для розрахунку індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 до 20.12.2017 для цілей застосування Порядку №1078 (із змінами, внесеними Постановою №1013) є січень 2008 року, а, відтак, правомірно зобов`язав Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» нарахувати та виплатити позивачу невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 15.06.2016 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.06.2016 року по 20 грудня 2017 року з врахуванням січня 2008 року як базового місяця, відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 та здійснити виплату.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачами в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до ч.2   ст.6 КАС України   суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а   ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»   передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.          
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
          Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
          З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до   ст.316 КАС України   апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
          Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )   та Окремого контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2023 року у справі № 380/25874/23 - без змін.          
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко