ПОСТАНОВА 
Іменем України

24 липня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/3368/23
провадження № 22-ц/4809/1014/24 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – Комунальне некомерційне підприємство «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради»
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2024 року у складі головуючого судді Драного В. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
17.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.156-157 т.1), просив визнати незаконним наказ за №73-кп від 27.06.2023 Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України з 17 квітня 2023 року, та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення - 17.04.2023 до закінчення розгляду справи по суті, моральну шкоду - 20000 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2010 року працював у відповідача, зокрема на посаді завідувача відділу заготівлі крові та її компонентів. 13.01.2023 його повідомлено про те, що його посаду буде скорочено 13.03.2023. При цьому, 13.01.2023 року, 03.02.2023 року та 09.03.2023, 14.03.2023 та 21.03.2023 позивачу направлялися повідомлення з пропозиціями переведення на інші посади, для яких він не мав спеціальної освіти. Тобто, відповідач не запропонував йому всіх посад згідно кваліфікації та освіти позивача. Також відповідачем не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та як особи, якій до виходу на пенсію залишилося менше 3 років. Вказав, що зміни в організаційній структурі він розцінює як зміну в організації виробництва та праці. Водночас, вважає, що відповідач фактично здійснив перетворення одного структурного підрозділу відділу заготівлі крові та її компонентів в інший - відділ заготівлі крові, її компонентів та карантинізації донорської плазми, а не зміну в організації виробництва і праці, посада керівника відділу збереглась у новому штатному розписі, а позивач мав переважне право на пропозицію саме йому даної посади. При цьому, призначений на цю нову посаду інший працівник ОСОБА_2 не мав ні відповідної кваліфікації, ні стажу роботи, тому позивачу було незаконно відмовлено у призначенні на посаду завідувача новоствореного відділу. При цьому, моральну шкоду, завдану наказом про звільнення, пропонуванням відповідачем йому переведення на посади секретаря-друкарки, сторожа-охоронця, медичної сестри він оцінив у 20000 грн. За таких обставин, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 11.10.2023, просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 27.06.2023 № 73-кп про його звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення 17.04.2023 по дату закінчення розгляду справи по суті.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що є безпідставними аргументи та доводи позивача про удаваність змін в організації виробництва і праці, внаслідок яких було скорочено його посаду, та про наявність в нього переважного права на залишення на роботі саме на посаді завідувача відділу заготівлі крові, її компонентів карантинізації донорської плазми, оскільки на момент скорочення посади позивача вона не була вільною (вакантною), у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочено штат працівників з 105,25 штатних одиниць до 89 штатних одиниць.
Суд зазначав, що ОСОБА_1 було доведено до відома перелік всіх вільних вакансій станом на 13.01.2023, та до моменту звільнення, на переведення на запропоновані вільні посади позивач не надав згоди, що підтверджується відповідним актом 09.03.2023 і ним не заперечувалось.
Суд виснував, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників, роботодавцем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, а працівник відмовився від переведення на іншу роботу, та позивачем не доведено наявність в нього переважного права на залишення на роботі саме на посаді завідувача відділу заготівлі крові, її компонентів карантинізації донорської плазми при вивільненні працівників.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2024 року стягнуто із  ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 грн.
Стягуючи з позивача на користь відповідача витрати понесені на надання правничої допомоги суд виходив з того, що у відзиві на позов представником відповідача було заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. та у судовому засіданні представником відповідача було заявлено про те, що нею буде подано докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судом рішення по даній справі. 
Справа становить незначну складність з огляду на предмет позову (трудовий спір), кількість заявлених позовних вимог (3 вимоги), кількість учасників справи (2), обсяг обставин, які підлягали доказуванню, складність виконаної адвокатом роботи, не пов`язаність витрат на складання проекту Наказу №73-кр від 27.06.2023 та письмового повідомлення №366 від 27.06.2023, складання акту наданих послуг (виконаних робіт) від 04.03.2024 із судовим розглядом справи, керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, заявлена відповідачем до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною, та підлягає зменшенню до 17000,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Позивач, в інтересах якого діє його представник адвокат Комякова О. Д., подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення, яким визнати незаконним наказ за №73-кп від 27.06.2023 Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України з 17 квітня 2023 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 921,54 грн/день з моменту звільнення з 17.04.2023 до17.04.2024 (на с.д. 263 доби; 921,54 (день) х 263 (доби) = 242 365,02 грн.), та у відшкодування моральної шкоди 20000 грн. Змінити додаткове судове рішення від 13.03.2024 у частині стягнення з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, зменшив її розмір.
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Вказує, що ОСОБА_1 вже був звільнений 05.05.2022, і 03.06.2022 Ленінським районним судом м. Кіровограда було відкрите провадження у цивільної справі №405/2465/22 за позовом ОСОБА_1 до КНП «КОСПК КОР» про визнання незаконними наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 01.08.22 наказом КНП «КОСПК КОР» за №123-кп переведено та призначено ОСОБА_3 , лікаря терапевта на посаду завідуючого відділу заготівлі крові, її компонентів, карантинізації донорської плазмі.
Суд у своєму рішенні погодився з доводами відповідача і зазначив, що станом на 01.08.2022 при реорганізації структури та штатного розпису КНП «КОСПК КОР» ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з відповідачем, тому йому при скороченні не могли запропонувати вищезазначену посаду завідуючого відділу.
Суд не врахував, що рішенням Ленінського районного суду від 03.10.2022 наказ про звільнення ОСОБА_1 був скасований і позивач був поновлений на роботі з 05.05.2022, з цієї дати йому було виплачено середній заробіток за вимушений прогул.
Тобто у відповідача були усі підстави запропонувати ОСОБА_4 посаду завідуючого відділу заготівлі крові, її компонентів, карантинізації донорської плазмі.
Але замість цієї посади ОСОБА_1 , лікарю трансфізіологу вищої категорії, із двома вищими освітами, чисельними грамотами за бездоганну роботу, який проробів на станції майже 19 рокі, з них 10 років на посаді завідуючого - підприємство відповідача почало пропонувати посади сторожа, друкарки, інженера по обладнанню, бухгалтера та інші.
Відповідно до постанови ВС від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17 при звільненні працівника у зв`язку зі скороченням штату роботодавець зобов`язаний йому запропонувати всі вакансії, що відповідають вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Тобто власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, (постанови ВС від 01.04.2015р. у справі № 6-40цс15; від 23.12.2020р. у справі № 285/4227/18).
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.
У своєму рішенні суд першої інстанції ніяк не відобразив порушення відповідачем приписів статті 42 КЗпП України - Законодавець прямо передбачає у ст.. 42 КЗпП України, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 по справі № 813/1220/16, поняття «кваліфікація» включає в себе не лише освітній рівень працівника, а й стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними навиками, програмами тощо. При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконання покладених завдань та доручень тощо.
Доказами більш високої кваліфікації і продуктивності праці є документи про освіту та присвоєння кваліфікаційних розрядів, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, досвід, стаж тощо. Значну роль також відіграє дисциплінованість працівника, відсутність стягнень.
Позивач ОСОБА_1 , має вищу медичну освіту за фахом - лікувальна справа (згідно диплому про вищу освіту) та починаючи з 2013 року - отримав фахову спеціальність лікаря-трансфузіолога, у 2015р. йому була присвоєна 1 кваліфікаційна категорія, а з 2016 р. - вища кваліфікаційна категорія за спеціальністю трансфузіологія.
Також відповідно до наказу по департаменту охорони здоров`я Кіровоградської ОДА (№ 420-к від 19.11.2021р.) позивач пройшов атестацію в атестаційній комісії та йому підтверджена вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності трансфузіологія.
Протягом періоду роботи в закладі відповідача позивач постійно підвищував свою кваліфікацію, брав участь у чисельних конференціях, семінарах, тематика яких пов`язана саме з трансфузіологією, донорською кров`ю, компонентами крові, а саме - у 2004, 2011, 2012, 2015,        2016, 2021 роках, що підтверджується доданими до позову документами - Сертифікати у кількості 10 штук.
ОСОБА_1 у 2022 році здобув вищу освіту та диплом магістра, закінчивши з відзнакою вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» за спеціальністю публічне управління та адміністрування, адміністративний менеджмент.
Відділ заготівлі крові та її компонентів (котрий очолював позивач) та відділ карантинизації донорської плазми об`єднали у новий відділ - Відділ заготівлі крові, її компонентів та карантинизації донорської плазми.
Завідуючим новоутвореним відділом було призначено ОСОБА_2 , який на момент призначення пропрацював у закладі 1,5 - 2 роки, не маючи на той момент стажу роботи за фахом трансфузіологія (він був тільки терапевтом, а не трансфізіологом).
Призначаючи завідуючим новоствореним відділом ОСОБА_2 , керівництво не врахувало приписи Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (випуск 78 Охорона здоров`я), затвердженого наказом МОЗУ 29.03.2002 за №117 (із змінами від 31.08.2020).
Пунктом 13 вищеназваного Довідника передбачені кваліфікаційні вимоги для начальника (завідувача, керівника) структурного підрозділу закладу охорони здоров`я, а саме: вища освіта П рівня за ступенем магістра у галузі знань «Охорона здоров`я», проходження інтернатури за однією зі спеціальностей медичного профілю з наступною спеціалізацією за профілем структурного підрозділу. Стаж роботи за фахом не менше З років.
Позивач ОСОБА_1 усім переліченим кваліфікаційним вимогам відповідає, новопризначений завідувач відділу ОСОБА_2 - ні.
ОСОБА_1 було доведено до відома перелік всіх вільних вакансій станом на 13.01.2023 року та до моменту звільнення. На переведення на запропоновані вільні посади ОСОБА_1 не надав згоди, що підтверджується відповідним актом 09.03.2023 року та позивачем не заперечувалося.
Крім того, суд не бере до уваги твердження позивача про наявність в нього переважного права на залишення на роботі саме на посаді завідувача відділу заготівлі крові, її компонентів карантинізації донорської плазми, оскільки на момент скорочення посади позивача вона не була вільною (вакантною).
Не погоджуючись з додатковим судовим рішення щодо відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу, вказує, що сума гонорару 17 000 грн. є необгрунтовано високою, окрім надання письмових відповідей на позов, представник відповідача приймав участь лише у 3-х судових зсіданнях, справа не є занадто складною, тому стягнута з ОСОБА_1 сума витрат не відповідає ні складності справи, ні конкретної участі представника відповідача у цієї справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача та його представника адвоката Комякової О. Д., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника відповідача адвоката Міхальової В. В., яка заперечувала проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 працював у КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради», на посаді завідувача відділу заготівлі крові та її компонентів (а.с.29-35т.1).
Наказом КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» від 28.07.2022 №44-од «Про об`єднання лабораторій» внесено зміни до структури та штатного розпису підприємства (а.с.89 -95 т.1).
Наказом КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» від 28.07.2022 № 43-од «Про оптимізацію та реорганізацію структури та штатного розпису» з 01.08.2022 відділ заготівлі крові та її компонентів і відділ карантинізації донорської плазми виведено з штатного розпису та введено відділ заготівлі крові, її компонентів та карантинізації донорської плазми шляхом об`єднання цих двох відділів (а.с. 88 т.1).
Наказом відповідача від 01.08.2022 року ОСОБА_2 призначено завідувачем відділу заготівлі крові, її компонентів та карантинізації донорської плазми (а.с. 96)
Як вбачається з штатного розпису відповідача на 2022 рік з 01.08.2022 року у відділі заготівлі крові, її компонентів карантинізації донорської плазми була 31 штатна одиниця (а.с. 92-95).
Наказом відповідача від 04.10.2022 № 63-од «Про введення штатних посад» з 04.10.2022 року введено 1 штатну одиницю – посаду завідувача відділу заготівлі крові та її компонентів та наказом відповідача від 04.10.2022 року № 149-кп поновлено позивача на посаді завідувача відділу заготівлі крові та її компонентів (а.с. 99, 100 т.1).
Згідно штатного розпису відповідача на 2022 рік з 04.10.2022 року у відділі заготівлі крові та її компонентів була 1 штатна одиниця завідувач відділу (лікар-трансфузіолог), а у відділі заготівлі крові, її компонентів карантинізації донорської плазми – 27,25 штатних одиниць. Загальна кількість штатних одиниць на підприємстві становила 105,25 (а.с. 102-105 т.1).
06.10.2022 КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» винесено наказ №64-од «Про скорочення працівників» у зв`язку з реорганізацією відділів, шляхом об`єднання (а.с.20 т.1).
06.10.2022 КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» повідомлено ОСОБА_1 про заплановане вивільнення посади завідувача відділу заготівлі крові та її компонентів, її буде скорочено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 06.12.2022 (а.с.21 т.1), яке отримано позивачем, що підтверджується підписом.
Наказом КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» від 13.12.2022 № 79-од «Про скорочення штату працівників» з 13.03.2023 з штатного розпису підприємства виведено штатні посади працівників, що підлягають скороченню (а.с. 106-107 т.1).
13.01.2023 КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» повідомлено ОСОБА_1 про те, що посада яку він займає, завідувача відділу заготівлі крові та її компонентів буде скорочено 13.03.2023, у повідомлені міститься підпис про отримання 13.01.2023 (а.с.22 т.1).
03.02.2023 КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» повідомлено ОСОБА_1 про те, що посада яку він займає, завідувача відділу заготівлі крові та її компонентів буде скорочено та запропоновано переведення на посади вказані у списку, у повідомлені міститься підпис про отримання (а.с.23 т.1).
20.02.2023 КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» повідомлено ОСОБА_1 про те, що переведення на посаду сторожа господарсько-обслуговуючого персоналу, яку було запропоновано, неможливе в зв`язку з поновленням 20.02.2023 основного працівника (а.с.24 т.1).
Наказом відповідача від 28.02.2023 № 06-в позивачу надано додаткову відпустку на період з 10.03.2023 року по 25.03.2023 (а.а. 25).
Згідно акту від 09.03.2023, складеного працівниками КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» ОСОБА_1 було повторно запропоновано всі вакантні посади згідно штатного розпису, які були вивільнені з 13.01.2023 року, він не надав відповіді про прийняте рішення(а.с. 112 т.1).
Відповідно до штатного розпису КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» на 2023 рік з 13.03.2023 загальна кількість штатних одиниць становила 89 (а.с. 114-117 т.1).
В подальшому КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» неодноразово повідомляло ОСОБА_1 про те, що посада яку він займає буде скорочена із пропозицією вакантних посад, а саме, 09.03.2023,14.03.2023, 21.03.2023 (а.с.26-28 т.1).
Наказом КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» від 14.03.2023 №30-кп ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача відділу (лікаря-трансфузіолога) відділу заготівлі крові та її компонентів 25.03.2023 (з урахуванням факту перебування у додатковій відпустці згідно наказу від 28.02.2023 №06-в) у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким він ознайомився 17.04.2023 (а.с.16 т.1).
ОСОБА_1 ознайомлений з наказом 17.04.2023 (а.с.16 зв. ст. т.1).
Наказом КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» від 27.06.2023 № 73-кп наказ від 14.03.2023 № 30-кп скасовано, а ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача відділу (лікаря-трансфузіолога) відділу заготівлі крові та її компонентів 17.04.2023 (з урахуванням його тимчасової непрацездатності) у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У цьому наказі зазначено, що після отримання позовної заяви відповідачу стало відомо, що визначений у наказі № 30-кп день звільнення ОСОБА_1 – вихідний, а з наступного за ним першого робочого дня 27.03.2023 по 14.04.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, про що останній відповідача не повідомив. 17.04.2023 позивач вийшов на роботу та був ознайомлений з наказом № 30-кп про його звільнення. При цьому, згідно ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в мовах воєнного стану» звільнення працівника з ініціативи роботодавця допускається у період його тимчасової непрацездатності із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за закінченням тимчасової непрацездатності (а.с. 122-124 т.1).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права
є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Тобто, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний пропонувати працівнику вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також вакансії, які з`являються протягом 2 місяців і які відповідають його професії та кваліфікації (рівнозначні нинішній посаді або нижчі). Разом з цим власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний пропонувати працівнику посаду вищого рівня, можливість призначення на такі посади визначається загальними правилами про комплектування кадрів, які діють на підприємстві.
Звільнення з підстав скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
Водночас, частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є складовою права на управління діяльністю підприємством.
Виключне право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у цивільній справі №185/5041/18.
Встановлено, що у КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради» мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочено штат працівників з 105,25 штатних одиниць до 89 штатних одиниць.
Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у цивільній справі №185/5041/18.
Відповідачем дотримано вимог закону, та доведено до відома ОСОБА_1 перелік усіх вільних вакансій станом на 13.01.2023 та до моменту звільнення.
Встановлено, що позивач не погодився на переведення на запропоновані вільні посади у підприємстві, що підтверджується відповідними доказами - актом 09.03.2023, та ним не заперечувалося.
Посада завідувача відділу заготівлі крові, її компонентів карантинізації донорської плазми, на яку бажав перевестися позивач, на момент скорочення його посади, не була вільною (вакантною).
Установивши, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників, роботодавцем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, а ОСОБА_1 відмовився від переведення на іншу роботу, докази наявності у позивача переважного права на залишення на роботі саме на посаді завідувача відділу заготівлі крові, її компонентів карантинізації донорської плазми при вивільненні працівників, суд правомірно вважав, що вимоги про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними.
Щодо додаткового рішення та розподілу судових витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Представником відповідача адвокатом Міхальовою В. В. у поданому відзиві на позовну заяву заявлено попередній орієнтований розмір судових витрат на послуги адвоката, які вони планують понести у зв`язку із розглядом справи по оплаті гонорару у розмірі 20000 грн (а.с.74-84 т.1).
04.03.2024 адвокатом Міхальовою В. В. подано заяву про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн (а.с.187-189 т.1).
На підтвердження понесення КНП «Кіровоградська обласна станція переливання крові Кіровоградської обласної ради»   витрат на правничу допомогу адвокатом Міхальовою В. В. суду надано: - ордер на надання правничої допомоги від 28.06.2023 (а.с.138 т.1); - договір про надання (правничої) правової допомоги від 15.06.2023, у якому обумовлено сплату гонорару у розмірі 20000,00 шрн (а.с.190-191 т.1); - акт наданих послуг (виконаних робіт) до договору про надання (правничої) правової допомоги від 15.06.2023, яким обумовлено сплату гонорару у розмірі 20000,00 грн (а.с.192-193 т.1); - платіжну інструкцію від 05.09.2023 про сплату адвокату 10000, 00 грн та платіжну інструкцію від 04.03.2023 про сплату адвокату 10000, 00 грн (а.с.194-195 т.1).
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Критерії реальності та розумності розміру адвокатських витрат застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу суд першої інстанції вірно брав до уваги критерії щодо складності справи, принцип співмірності та розумності судових витрат, відмову у задоволенні позову, обсяг виконаної адвокатом роботи, та правомірно зменшив розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, вимоги є обґрунтованими і доведеними відповідними доказами щодо підстав та витрат на послуги адвоката на суму 17000 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення та додаткове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення та додаткове рішення суду – без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        С. М. Єгорова

Судді                                                                         О. Л. Карпенко

                                                        О. І. Чельник