Номер провадження: 22-ц/813/4997/24 
Справа № 494/349/24
Головуючий у першій інстанції Панчишин А.Ю.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 494/349/24
Номер провадження: 22-ц/813/4997/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),
- суддів - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Булацевської Я.В.,

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 ,
- відповідач - ОСОБА_2 ,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) ОСОБА_3 , 2) ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Березівського районного суду Одеської області, постановлену у складі судді Панчишина А.Ю. 22 березня 2024 року, про відмову в забезпеченні позову,
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відбулось повне виконання договору купівлі-продажу магазину, що розташований на земельній ділянці, загальною площею - 192,0 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , але ОСОБА_2 ухилилась від його нотаріального посвідчення; 2) визнати договір купівлі-продажу магазину, що розташований на земельній ділянці, загальною площею - 192 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та дійсним; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на магазин, що розташований на земельній ділянці, загальною площею - 192 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 .

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

У березні 2024 року адвокат Журик Тетяна Володимирівна, діюча від імені ОСОБА_1 , подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить: 1) накласти арешт на майно відповідачки ОСОБА_2 , а саме на: - виробничий будинок магазин АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку кадастровий номер 5121284900:02:001:0084, площею - 0.25 га, за адресою - АДРЕСА_1 ; - квартиру АДРЕСА_2 ; 2) заборонити державним реєстраторам проводити реєстраційні дії щодо розподілу земельної ділянки кадастровий номер 5121284900:02:001:0084, площею - 0.25 га, за адресою - АДРЕСА_1 , у тому числі вчиняти із земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, присвоєння нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.
Заява обґрунтована тим, що 11.01.2024 року за ОСОБА_2 було зареєстровано земельну ділянку, площею - 0,25 га, кадастровий номер 5121284900:02:001:0084, на якій розташований предмет спору - магазин та житловий будинок. На даний час ОСОБА_2 звернулась до компетентних органів із заявою про розподіл вказаної земельної ділянки. Зі слів землевпорядника (персональних даних якого представник позивача не знає) 17 лютого 2024 року відповідачка звернулась до останнього з питанням виділу земельної ділянки під магазином. 20 лютого 2024 року позивач повторно звернувся до відповідачки з питанням нотаріального оформлення договору, але отримав відмову, яка ґрунтується (зі слів відповідачки) на тому, що вона власник і сама вправі вирішувати, яку саме земельну ділянку необхідно відвести під належний їй магазин. Крім того, відповідачка та її чоловік погрожують розібрати літні тераси, які є невід`ємною частиною магазину та які не внесені до старого технічного паспорту.
Враховуючи, що відповідачка не оформила належним чином документи на продане майно, на даний час відмовляється привести всі правовстановлюючі документи до належного стану, відповідно до домовленостей, чинить перешкоди та зловживає своїми правами, вважає за необхідне звернутись з даною заявою до суду.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не доведено, що відповідачка має намір реалізувати майно, що є предметом позовних вимог, а саме - виробничий будинок магазин, що розташований за адресою - АДРЕСА_1 ., таким чином діяти недобросовісно та навмисно ухилятися від виконання рішення суду у майбутньому.
Окрім того, зазначені представником позивача заходи забезпечення позову є неспівмірними з заявленими позовними вимогами, оскільки представник позивача просить накласти арешт не лише на виробничий будинок магазин, а й земельну ділянку, на якій останній знаходиться, квартиру АДРЕСА_2 , яка взагалі немає жодного відношення до предмету спору та заборонити державному реєстратору проводити реєстраційні дії щодо розподілу земельної ділянки. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Журик Т.В., діюча від імені ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року про відмову в забезпеченні позову. Постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалу постановлено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права.
Апелянт посилається на те, що у позовній заяві позивач вказує, що ОСОБА_1 за розпискою придбав магазин, що розташований на земельній ділянці, загальною площею - 192,0 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 у відповідачки. Однак остання понад 2 роки відмовляється від нотаріального укладення вказаного договору та не передає правовстановлюючі документи на магазин. Вказаний магазин знаходиться на одній земельній ділянці з житловим будинком відповідачки за адресою - АДРЕСА_1 . На вказану земельну ділянку було оформлено право власності лише у січні 2024 року. З публічної кадастрової карти вбачається, що на вказаній земельній ділянці знаходиться магазин. На даний час ОСОБА_2 звернулась із заявою про розподіл вказаної земельної ділянки, без урахування відводу землі для обслуговування магазину.
Крім того, за отримані кошти від продажу магазину та товару, який залишився в магазині, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року про відмову у забезпеченні позову. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.04.2024 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду.
06.06.2024 року від адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. У вказаному клопотанні представник позивача зазначає, що апеляційну скаргу підтримує частково, в частині накладення арешту на виробничий будинок магазин АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 .
Учасники у судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені питання про забезпечення позову, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, наявність заяви про розгляд справи за відсутності сторони позивача, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не у повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи, дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених ч. 1 ст. 149 ЦПК України підстав для забезпечення позову заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 частини 1 статті 150 ЦПК України.
Відповідно до частини 9 статті 150 ЦПК України, майно (активи) або грошові кошти клієнта неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних або дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), можуть бути передані приймаючому або перехідному банку у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно (активи) або грошові кошти залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, третіх осіб, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний, застосований місцевим судом спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Колегія суддів вважає, що обґрунтованими є доводи адвоката Журик Т.В. щодо необхідності накладення арешту на виробничий будинок магазин АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до матеріалів справи між сторонами дійсно виник спір щодо вказаного об`єкту. Невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
З матеріалів справи вбачається наявність об`єктивного спору між сторонами щодо виробничого будинку магазину АДРЕСА_1 , який за твердженнями позивача було придбано у відповідачи, однак остання ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.
Щодо накладення арешту на квартиру, колегія суддів вважає, що вказані заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки квартира АДРЕСА_2 немає жодного відношення до предмету спору.
Отже, виходячи з вищевказаного беручи до уваги предмет спору, колегія суддів вважає, що позивачем частково вірно обрано спосіб забезпечення позову.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову направлено на охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача і не є обмеженням прав відповідача у повній мірі та носить тимчасовий характер.
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.
У постанові Верховного суду від 19.02.2021 року у справі №643/12369/19, Верховний Суд зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.
Крім того, Верховний Суд звернув увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
З урахуванням підстав та предмету позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів вважає, що достатнім та ефективним буде, саме забезпечення позову шляхом накладення арешту.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову постановлена при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , є доведеними частково, а тому вона підлягає задоволенню частково.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 353, пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, після її перегляду в апеляційному порядку із прийняттям рішення про забезпечення позову, може бути оскаржена в касаційному порядку. 
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року про відмову в забезпеченні позову - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Заяву адвоката Журик Тетяни Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на виробничий будинок магазин АДРЕСА_1 , загальною площею - 81,9 кв. м., реєстраційний номер майна: 34815294.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 05 липня 2024 року.

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Судді:                                                         С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе