ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" серпня 2024 р.           Справа№ 910/12189/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.
за участю представників:
від позивача: Варес М.О.
від відповідача: Кузовлев М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит"
на рішення  господарського суду міста Києва від   13.12.2023     (повний текст рішення складено 27.12.2023)
у справі    №   910/12189/23 (суддя   Зеленіна Н.І.)
за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит"
до Акціонерного товариства "Сенс Банк"
про розірвання договору та стягнення 1 749 000 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

          В липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит" (далі - ТОВ "ФК Єврокредит"; позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Сенс Банк" (далі - АТ "Сенс Банк"; відповідач) про  розірвання договору факторингу № 002-F/19-USB від 05.06.2019 та стягнення 1 749 000,00 грн збитків (з урахуванням заяви про зміну предмета позову, яка прийнята і розглянута судом).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відступлене право вимоги за спірним договором на момент його підписання було недійсним, що встановлено Верховним Судом в постанові від 14.07.2020 у справі  №43/75-15/7-б.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/12189/23 в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено вчинення відповідачем істотного порушення умов договору, що є підставою для розірвання договору у судовому порядку. Суд зазначив в рішенні, що сторонами у договорі погоджено, що клієнт не несе відповідальність за дійсність (недійсність) відступленого права грошової вимоги. Крім того, за умовами спірного договору відступалося право вимоги за двома договорами, проте позивач посилається на недійсність вимоги лише за одним договором.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.
          
Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/12189/23,   ТОВ "ФК Єврокредит" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати згадане рішення суду як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 514, 517, 519, 651, 653, 656 ЦК України, а також без урахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, скаржник зазначає, що на момент укладення договору факторингу відповідачу було відомо про відсутність у нього права грошової вимоги до боржника, а відтак таке право не могло бути відчужене через його недійсність.

Відповідач подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а судове рішення без змін, посилаючись на те, що судове рішення, яким встановлено недійсність вимоги у справі №43/75-15/7-б ухвалене вже після укладення договору факторингу і позивач, укладаючи спірний договір повністю усвідомлював можливість вирішення судових справ щодо відступлення йому права вимоги, не на його користь. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін. 
            
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2024 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І.П., судді Владимиренко С.В., Демидова А.М) за  клопотанням ТОВ "ФК Єврокредит" поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі №910/12189/23 за апеляційною скаргою ТОВ "ФК Єврокредит"    на рішення господарського суду міста Києва від    13.12.2023 у справі №910/12189/23 та призначено її до розгляду на 19.06.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 продовжено строк розгляду апеляційної скарги ТОВ "ФК Єврокредит" на рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2023  у справі    № 910/12189/23 та оголошено перерву у її розгляді на  21.08.2024.

Присутній у судовому засіданні 21.08.2024 представник позивача підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 

Присутній у судовому засіданні 21.08.2024 представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов договору факторингу від 05.06.2019 №002-F/19-USB, укладеного між Акціонерним товариством "Укрсоцбанк" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит" (фактор), останнє взяло на себе зобов`язання передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт - відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основними договорами, які зазначені у додатку №1 до договору, в розмірі та на умовах передбачених цим договором.

Згідно з п. 2.2 договору опис, характеристика, обсяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основними договорами, що відступаються відповідно до умов цього договору зазначені у додатку №1 до цього договору.

В п. 2.3 договору визначено, що права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день отримання клієнтом в повному обсязі грошових коштів, передбачених п. 3.2 договору. Додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що фактор зобов`язаний передати в розпорядження клієнту грошові кошти в розмірі 1 749 000,00 грн, шляхом перерахування в день підписання цього договору на рахунок клієнта.

За умовами п. 3.3 договору за передані фактором в розпорядження клієнта грошові кошти, клієнт сплачує фактору плату (комісійну винагороду) у розмірі 50 грн, шляхом перерахування протягом 3 робочих днів з дня здійснення фактором оплати, передбачено п. 3.2 договору, на рахунок фактора в гривні.

Відповідно до пункту 5.2.8 договору фактор підтверджує, що сторонами погоджено те, що клієнт не відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається за цим договором. Фактор приймає на себе ризик наявності або виникнення в майбутньому обставин, внаслідок яких боржник має/матиме право не виконувати вимогу.

Фактором проведена перевірка дійсності прав вимоги, а також проведений аналіз дієздатності та правоздатності боржника/ поручителя/ заставодавців/ іпотекодавця та йому відомі всі обставини, які можуть ускладнити/зробити неможливим виконання боржником/ поручителем/ заставодавцями/ іпотекодавцем зобов`язань за основними договором та/або договорами забезпечення. У фактора відсутні будь-які претензії до клієнта щодо оформлення документів, що підтверджують право грошової вимоги та/або виникнення/забезпечення права грошової вимоги, що відступається за цим договором (пункт 5.2.7 договору).

Фактору відомі стадії судових справ/проваджень щодо боржника/ поручителя/ заставодавців/ іпотекодавця, право вимоги до якого (яких) відступається за цим договором, а також всі інші обставини відкритих судових/виконавчих проваджень (пункт 5.2.9 договору).

В п. 6.5 договору передбачено, що клієнт не відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається за цим договором. Фактор приймає на себе права вимоги за основними договорами та договорами забезпечення на власний ризик. Клієнт не несе відповідальності перед фактором у разі визнання недійсним основних договорів та/або договір забезпечення та/або застосування до основних договорів та/або договорів забезпечення правових наслідків недійсності нікчемного правочину.

Строк дії договору - з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 10.1 договору).

Відповідно до п. 10.3 договору якщо інше прямо не передбачене цим договором або чинним законодавством України, цей договір може бути змінений або розірваний тільки за взаємною згодою сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору. Сторони погодились, що у разі невиконання фактором у строк у повному обсязі грошових зобов`язань, передбачених п. 3.2 договору, клієнт залишається кредитором по відношенню до боржника, та кредитором по відношенню до поручителів/заставодавців/іпотекодавця, передбачених у п. 1.3 додатку №1 до цього договору, та права грошової вимоги/права вимоги в повному обсязі зберігаються та належать клієнту, при цьому, цей договір вважається припиненим з дня, наступного за днем підписання цього договору, та сторони не вважають себе зв`язаними будь-якими зобов`язаннями за цим договором.

Згідно з п. 10.5 договору сторони погодилися та підтверджують, що істотні зміни будь-яких обставин, якими сторони керувалися при укладенні цього договору, не є підставою для зміни або розірвання цього договору. Крім того, в момент укладення цього договору сторони виходять із того, що така зміна обставин може настати.

У додатку № 1 до договору погоджено опис, характеристики, обсяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основними договорами, що відступаються фактору клієнтом за договором, а також права вимоги за договорами забезпечення, що забезпечують виконання зобов`язань боржника за основними договорами.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач посилався на те, що відступлене право вимоги за спірним договору на момент підписання договору було недійсним, що встановлене судовим рішенням Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 43/75-15/7-б. 

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, позивачем не наведено підстав обставин істотного порушення умов договору факторингу, а його посилання на недійсність відступленої вимоги не є істотним порушенням умов договору. Окрім того, відповідач зазначає, що постанова Верховного Суду від 14.07.2020 у справі №43/75-15/7-б ухвалена після підписання сторонами договору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.
      
Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 512 ЦК України  кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України  встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з  ст. 515 ЦК України  заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Правовідносини факторингу регулюються нормами  глави 73 ЦК України.

Згідно зі ст.ст.  1077,  1078 ЦК України  за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Положеннями  ст. 1079 ЦК України  визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 350 ГК України  передбачено, що банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються  Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України.

Таким чином, боржник, тобто особа, право вимоги до якої відступається, не входить до складу учасників цього договору. Договір факторингу не впливає безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/13266/18, від 08.07.2020 у справі № 910/13840/18.

Відповідно до ч. 1  ст. 1082 ЦК України  боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

За змістом ч. 1  ст. 1084 ЦК України  якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Підставою для розірвання спірного договору факторингу позивачем зазначено відступлення недійсного, на момент підписання договору факторингу, права вимоги, що встановлено судовим рішенням Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 43/75-15/7-б.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені  ст. 651 ЦК України  і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1  ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Про зміну або розірвання договору в порядку ч. 1  ст. 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Так, за ч. 2  ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна умов договору чи його розірвання в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

Отже, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №927/877/17).

Йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2      ст. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №910/3568/18, від 17.04.2019 у справі №910/6381/18, від 14.08.2019 у справі №910/8819/18.

Крім того, оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Наведена правова позиція викладена у постанові у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №910/6381/18, від 28.08.2019 у справі №910/5381/18.

Частиною першою статті 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Разом з тим, як вірно враховано місцевим господарським судом, укладаючи договір сторони погодили (пункти 5.2.8., 5.2.9), що фактор запевняє та гарантує, що на момент укладення договору фактор підтверджує, що сторонами погоджено те, що клієнт не відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається за цим договором. Фактор приймає на себе ризик наявності або виникнення в майбутньому обставин, внаслідок яких боржник має/матиме право не виконувати вимогу. Окрім того, фактору відомі стадії судових справ/проваджень щодо боржника/ поручителя/ заставодавців/ іпотекодавця, право вимоги до якого (яких) відступається за цим договором, а також всі інші обставини відкритих судових/виконавчих проваджень.

Також, в пункті 6.5 договору визначено, що клієнт не відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається за цим договором. Фактор приймає на себе права вимоги за основними договорами та договорами забезпечення на власний ризик. Клієнт не несе відповідальності перед фактором у разі визнання недійсним основних договорів та/або договорів забезпечення та/або застосування до основних договорів та/або договорів забезпечення правових наслідків недійсності нікчемного правочину.

Отже, умовами договору погоджено, що клієнт не несе відповідальність за дійсність (недійсність) відступленого права грошової вимоги.

Також, суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що умовами спірного договору відступалося право вимоги за двома договорами про надання невідновлювальної кредитної лінії №02-23/182 від 23.04.2004 та за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №02-24/351 від 21.07.2004, проте позивач посилається на недійсність вимоги лише за кредитним договором №02-23/182 від 23.04.2004.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до  статті 76 ГПК України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За  статтею 79 ГПК України  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним  законом  стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено факту істотного порушення відповідачем умов договору, що могло б бути підставою для розірвання договору у судовому порядку, відтак суд правомірно відмовив в позові.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учаснику справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог    статті 269 ГПК України        суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої        статті 275 ГПК України    суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно  зі    статтею 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для    задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги в порядку  статті 129 ГПК України,  покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі    №  910/12189/23 залишити без змін та поновити його дію.   

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

          Повний текст постанови складено - 27.08.2024. 

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                А.М. Демидова