КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 761/13219/22
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/7930/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
8 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                  при секретарі                      Ящуку Д.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року (суддя  Притула Н.Г.) про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Луньо Іллі Вікторовича, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати,
            
встановив:
 
у липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 10 червня 2022 року № 427/лк про його звільнення; поновити його на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР Банк»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15 червня 2022 року до дня ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на його користь недоотриману заробітну плату у вигляді невиплаченої винагороди у розмірі 20% у розмірі 29 018,18грн, частину заробітної плати (посадового окладу) - 53454,54грн за період незаконно встановленого простою.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року, з урахуванням додаткового рішення цього суду від 30 січня 2023 року, позов задоволено частково. Скасовано наказ АТ «МР банк» від 10 червня 2022 року № 427/лк «Про звільнення»; поновлено з 14 червня 2022 року ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР Банк»; стягнуто з АТ «МР Банк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 253898,83грн (сума без відрахування обов`язкових податків та платежів).
Постановою Київського апеляційного суду від 09 травня 2023 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року та додаткове рішення від 30 січня 2023 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про 
                                                                     
скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалено нове рішення, яким у позові в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 6 грудня 2023 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року в не скасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 09 травня 2023 року залишено без змін.
У серпні 2023 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк» - Луньо І.В. звернувся до суду із заявою про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року,  у якій просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 74 419,20грн, що сплачені внаслідок виконання скасованого судового рішення.
            Мотивуючи подану заяву, представник відповідача зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року було ухвалено поновити ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР Банк», допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за місяць, у зв`язку із чим відповідачем було виконано рішення суду та поновлено ОСОБА_1 на посаді відповідно до наказу № 30/ЛК від 19 січня 2023 року та виплачено середній заробіток у розмірі 33 600грн.
Також відповідач зазначав, що оскільки ОСОБА_1 був поновлений на посаді, якої вже не існувало у зв`язку із її скороченням внаслідок ліквідації банківської установи, то відповідно після поновлення ОСОБА_1 йому наказом № 31/ЛК від 19 січня 2023 року було повідомлено про зміну із 23 січня 2023 року істотних умов праці. ОСОБА_1 відмовився продовжувати роботу на змінених умовах, у зв`язку з чим був звільнений з займаної посади на підставі частини 6 статті 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку у розмірі 19 422,15грн, вихідної допомоги при звільненні у розмірі 33 600грн та заробітної плати за 3 календарні дні у сумі 4 581,82грн.
            Представник відповідача посилався на те, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 9 травня 2023 року, однак судом апеляційної інстанції питання про поворот виконання рішення вирішено не було.
            Представник відповідача вважав, що поворот виконання рішення у даному випадку допускається, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено на завідомо неправдивих відомостях позивача, а суд апеляційної інстанції зробив висновок, що твердження позивача про неотримання повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією АТ «МР Банк», свідчить про недобросовісну поведінку позивача, тому з позивача підлягають стягненню виплачені йому безпідставно грошові кошти.
            Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року заяву задоволено частково, в порядку повороту виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк» Луньо І.В., третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Міжнародний резервний банк» грошові кошти у розмірі 73 419,20грн.
            У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відповідача відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що 
                                                                        
мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
            Позивач зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що ним під час розгляду справи була допущена недобросовісна поведінка, яка полягала в твердженні про неотримання ним повідомлення про наступне звільнення, що свідчить про надання суду неправдивих відомостей, оскільки даний факт не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, жодний з яких не вказує, що він дійсно отримував зазначене повідомлення, а тому цей висновок суду є необґрунтованим.
            Крім цього позивач стверджує, що на виконання скасованого рішення суду банком було виплачено йому лише 33 600грн до оподаткування, а інші кошти він отримав в якості заробітної плати та розрахунку при звільненні на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, а тому такі кошти не можуть бути стягнуті в порядку повороту виконання судового рішення.
            Також позивач вважає, що матеріали справи не містять доказів того, що Луньо І.В. дійсно є уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк», а відтак і належним заявником про поворот виконання рішення суду.
            У відзиві на апеляційну скаргу уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк» Луньо І.В. просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на те, що у своїх доводах ОСОБА_1 фактично намагається зробити переоцінку судового рішення, що набрало законної сили та факти, встановленні в цьому судовому рішенні.
            Представник відповідача зазначає, що результатом виконання скасованого рішення суду стала не тільки виплата позивачу середнього заробітку в розмірі 33 600грн, а й всіх інших платежів (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, вихідну допомогу), оскільки скасованим рішенням суду позивача було поновлено на роботі, що потягло з собою обов`язок банку, згідно чинного законодавства, здійснювати зазначені виплати.
            Стосовно посилання позивача на відсутність у Луньо І.В. повноважень на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк», то така інформація є публічною та розміщена у вільному доступі на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, представника відповідача АТ «Міжнародний резервний банк» - Лавріна О.В., представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвоката Сидоренко Ю.А., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували,вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з АТ «Міжнародний резервний банк» та з 19.06.2018 року обіймав посаду головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «Міжнародний резервний банк».
Наказом №427/лк від 10.06.2022 року ОСОБА_1 звільнений з 14 червня 2022 року з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в зв`язку з ліквідацією підприємства, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року скасовано наказ АТ «Міжнародний резервний банк» від 10.06.2022 року №427/лк «Про 
                                                                                
звільнення», поновлено з 14 червня 2022 року ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «Міжнародний резервний банк», допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року стягнуто з АТ «Міжнародний резервний банк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 253 898,83 грн. 
Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР Банк» Луньо І.  № 30/лк від 19 січня 2023 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення з 14 червня 2022 року та зобов`язано управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту операційного супроводження та бухгалтерського обліку виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за один місяць у розмірі 33 600грн (с.с.3 т. 3).
Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР Банк» № 31/лк 19 січня 2023 року змінено з 23 січня 2023 року істотні умови праці ОСОБА_1 та переведено його на посаду головного юрисконсульта Юридичного департаменту, визначено форму трудового договору - письмовий строковий трудовий договір терміном дії до 28 лютого 2023 року (с.с.4 т.3).
Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР Банк» Луньо І.   № 35/лк від 23 січня 2023 року звільнено ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР Банк» 23 січня 2023 року у зв`язку із відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 14 червня 2022 року по 23 січня 2023 року та вихідної допомоги у розмірі відповідно до ст. 44 КЗпП України (с.с.5 т.3)
23 січня 2023 року ОСОБА_1 виплачено 73 419грн 20коп. (с.с.7 т.3).
Постановою Київського апеляційного суду від 09 травня 2023 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 січня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалено нове рішення, яким у позові в цій частині відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 6 грудня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 09 травня 2023 року залишено без змін.
Частково задовольняючи заяву про поворот виконання рішення, суд першої інстанції посилався на те, що судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено недобросовісну поведінку позивача, яка полягала у твердженні останнього про не отримання ним повідомлення про наступне звільнення, яке й стало підставою для задоволення його позовних вимог під час ухвалення скасованого в подальшому рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Частиною 9 статті 444 ЦПК України передбачено, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї 
                                                                            
статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 3-рп/2011 поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті кошти за скасованим судовим рішенням, у разі відсутності обмежень, установлених законом.
Частиною 2 статті 445 ЦПК України передбачено, що у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.
У даній справі спір між сторонами виник з трудових правовідносин.
Статтею 239 КЗпП України визначено, що у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. З цих же підстав допускається стягнення з працівників сум, виплачених їм відповідно до раніше прийнятого рішення комісії по трудових спорах при повторному розгляді спору.
Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, позивач посилався на те, що його не було попереджено про звільнення як того вимагають норми КЗпП України, не було йому запропоновано іншу роботу у порушення вимог ч. 2 ст. 40 та 49-2 КЗпП України.
Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був повідомлений про звільнення та вважав, що надані відповідачем скріншоти направлення листа від 12 квітня 2022 року на електронну адресу позивача не свідчать про персональне попередження позивача про наступне звільнення. На думку суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку не була позбавлена можливості направити аналогічне попередження на поштову адресу позивача, яка міститься в його особовій справі. Наданий відповідачем звіт по VРN (25 лютого 2022 року-15 червня 2022 року) не є доказом ознайомлення позивача з попередженням про звільнення, оскільки неможливо встановити, що саме позивач користувався вказаною електронною поштою. Відповідачем не доведено, що всі працівники банку були обізнані з необхідністю користуватись корпоративною електронною поштою. Не надано доказів, що така пошта є єдиним способом спілкування всіх працівників Банку.
Отже, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надані належні докази у підтвердження направлення позивачу повідомлення про наступне звільнення та про наявність вакантних посад.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що оскільки 
                                                                   
28 березня 2022 року та 12 квітня 2022 року департаментом ліквідації АТ «МР Банк» направлено на електронну корпоративну банківську адресу позивача повідомлення, в якому була зазначена тема «Попередження про наступне вивільнення з посади у зв`язку із ліквідацією АТ «МР Банк», тому вказаний електронний лист стосувався безпосередньо позивача. Направлення на електронну адресу повідомлень про наступне вивільнення з переліком вакансії для виконання робіт, пов`язаних із процедурою ліквідації АТ «МР Банк», із роз`ясненням, які дії треба вчинити для працевлаштування на вказані посади також підтверджується звітом по VРN (25 лютого 2022 року-15 червня 2022 року). Крім того, повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією АТ «МР Банк» направлялося позивачу за допомогою месенджера.
Отже, апеляційний суд вважав, що надані відповідачем електронні докази є належними та допустимими у підтвердження виконання відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 та 49-2 КЗпП України.
Апеляційний суд зробив висновок, що ОСОБА_1 в умовах дистанційної роботи банку мав доступ і був зобов`язаний користуватися корпоративною банківською поштою як основним засобом комунікації та документообігу у АТ «МР Банк» у зв`язку із запровадженою процедурою ліквідації банку та через введення воєнного стану у державі. Будучи обізнаним про ліквідацію банку з лютого 2022 року, позивач не заперечував факт направлення йому відповідачем повідомлення на наступне звільнення, тому твердження позивача про неотримання ним такого повідомлення суд розцінив як недобросовісну поведінку позивача.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У постанові Верховного Суду від 6 грудня 2023 року зазначено, що доводи позивача про те, що направлення повідомлення можливо було здійснити виключно письмово, а всі інші електронні документи не є належними доказами у справі, є помилковими, так як суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі, а позивач не спростував повідомлення відповідача на його адресу, у тому числі в месенджері, а лише, в основному, посилався на те, що це не передбачено законом.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції було ухвалено на підставі лише завідомо 
                                                                        
неправдивих відомостях позивача, оскільки позивач вважав, що направлені на його адресу електронні повідомлення не є належним повідомленням у розумінні КЗпП України, та стверджував, що не отримував повідомлення відповідача у порядку, передбаченому КЗпП України, що є правом позивача. 
Зазначення у постанові апеляційного суду про недобросовісність поведінки позивача, не свідчить про те, що позивач повідомляв суду завідома неправдиві відомості, на підставі яких суд ухвалив своє рішення. 
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що на підставі скасованого рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року позивачу була нарахована середня заробітна плата за один місяць у розмірі 33  600грн та виплачена після вирахування обов`язкових платежів.
З наданого суду першої інстанції відповідачем розрахункового листка вбачається, що у січні 2023 року позивачу також був нарахований оклад - 4 581,82грн, компенсація за невикористану відпустку - 19 422,15грн та вихідна допомога при звільненні - 33 600грн.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». 
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на  оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Позивач був поновлений на роботі 19 січня 2023 року та працював до 23 січня 2023 року, що відповідач не заперечував, а відтак йому була нарахована та виплачена заробітна плата за відпрацьовані дні і правових підстав для стягнення отриманої за відпрацьований час заробітної плати у порядку повороту виконання рішення, суд не мав.
Частина 1 статті 83 КЗпП України визначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Частина 1 статті 44 КЗпП України передбачає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
З наданого суду наказу № 35/лк від 23 січня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений 23 січня 2023 року відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України, а відтак роботодавець повинен був виплатити йому компенсацію за невикористанні дні відпустки та вихідну допомогу.
Матеріали справи не містять доказів, що зазначений наказ був скасований або визнаний неправомірним у встановленому законом порядку, наказ не був виданий на підставі рішення суду від 18 січня 2023 року, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що виплачені ОСОБА_1 на підставі цього наказу грошові кошти підлягають стягненню з нього у порядку повороту виконання скасованого рішення суду.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для повороту виконання скасованого рішення суду від 18 січня 2023 року, а також для стягнення з позивача отриманих ним при наступному звільненні грошових коштів у порядку повороту виконання скасованого рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або 
                                                                                 
зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про поворот виконання рішення суду, тому ухвала суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача про поворот виконання рішення суду. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
            Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким заяву уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк» - Луньо І.В.про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Луньо Іллі Вікторовича, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.І. Ящук