Дата документу 09.07.2024 Справа № 336/3500/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 336/3500/17                                                Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
№ 22-ц/807/1273/24                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Камалова В.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Сердюченко Володимира Володимировича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у справі за поданням старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сапи А.Д. Про примусове проникнення до житла,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 квітня 2024 року подання старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сапи А.Д. – задоволено.
Дозволено старшому державному виконавцю Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сапи А.Д. примусове проникнення до будинку АДРЕСА_1 , де проживає боржник ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , з метою примусового виконання рішення без участі боржника шляхом залучення спеціалістів для проведення демонтажних робіт самочинної прибудови до житлового будинку з подальшим описом та арештом майна боржника, що перебуватиме у самочинній прибудові до будинку, у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі адвоката Сердюченко В.В. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою в задоволенні подання старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сапи А.Д – відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про необхідність надання доступу до житла, а про наявність виконавчого провадження відповідачу стало відомо лише з листа Центрального ВДВС у м. Запоріжжі від 23.08.2023 року № 48484/10. 

Державний виконавець у своєму поданні вимагає надання дозволу з примусового проникнення не до прибудови, а до житлового будинку, тобто до іншого об`єкту. 
Крім того, рішенням суду, яке підлягає виконанню, встановлено порядок його виконання самостійно боржником, а не шляхом залучення спеціалістів. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечила проти доводів апелянта, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, з урахуванням чого просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України,судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено,що в провадженні Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є виконавче провадження № 71004826 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинну прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 .
Виконавче провадження № 71004826 відкрито 19 квітня 2023 року.
Постанова про відкриття виконавчого провадження № 71004826 була направлена ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується списком № 99 реєстру відправлених рекомендованих листів від 09.04.2024 року.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив із того, що обізнаність боржника про існування виконавчого провадження не викликає сумнівів у суду, оскільки рішення, яке виконується, ухвалено за участі представника відповідача, який, користуючись процесуальними правами сторони, оскаржував всі рішення судів в цій справі та звертався до виконавчої служби з вимогами закінчення виконавчого провадження та відкладення проведення виконавчих дій. Наявність у боржника невиконаних зобов`язань, від виконання яких, як вже зазначено, ОСОБА_2 ухиляється, на думку суду, є співмірними суворості обраного державним виконавцем заходу впливу на боржника.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на таке.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.
За приписами частини 1 статті 439 ЦК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження", боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Згідно з частиною 5 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження", про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди; 3) якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо.

Із встановлених матеріалами справи обставин слідує, що боржник рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2023 року у справі № 336/3500/17 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинну прибудову до житлового будинку  АДРЕСА_1 у добровільному порядку не виконує, такі дії боржника призводять до тривалого невиконання виконавчого листа ВП 71004826, та відсутності у приватного виконавця Сапа А.Д. можливості вчиняти виконавчі дії.

Доводи апелянта щодо відсутності допустимих доказів про належне повідомлення приватним виконавцем про відкриття виконавчого провадження спростовуються матеріалами справи. Так, із долучених до подання доказів встановлено, що боржник повідомлялася про наявність виконавчого провадження (т.5 а.с.92), проте ОСОБА_5 вчиняє перешкоди в проведенні виконавчих дій.

Судом враховано, що приватним виконавцем Сапа А.Д. при вчиненні виконавчих дій було здійснено інформування боржника про хід виконавчого провадження. Проте, з урахуванням бездіяльності боржника, доступу до прибудови до будинку  АДРЕСА_1 , з метою її підготовки до знесення не було надано. 

Безпідставними є доводи скаржника щодо порушення її прав на недоторканність житла, оскільки об`єкт нерухомого майна, до якого суд першої інстанції ухвалив проникнення для проведення виконавчих дій, є незаконною самочинною прибудовою.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про обґрунтованість подання приватного виконавця Сапа А.Д. щодо вичерпання ним усіх можливостей виконати рішення без примусового проникнення до володіння боржника та необхідності надання йому дозволу на примусове проникнення (входження) до будинку АДРЕСА_1 , де проживає боржник ОСОБА_2 , з метою примусового виконання рішення без участі боржника шляхом залучення спеціалістів для проведення демонтажних робіт самочинної прибудови до житлового будинку з подальшим описом та арештом майна боржника, що перебуватиме у самочинній прибудові до будинку, у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що подання приватного виконавця підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на те, що в поданні приватного виконавця ставиться питання про проникнення не до прибудови до будинку, а безпосередньо до будинку, не є підставою для відмови у задоволенні подання. Так, приватний виконавець спрямовує свої дії на виконання численних судових рішень, які набули чинності, а виконання унеможливлене ухиленням боржника від отримання викликів виконавця, повідомлень про вчинення виконавчих дій тощо.

Надання дозволу судом на здійснення виконавчих дій у будинку, прибудова якого є його безпосередньою частиною, а не окремим об`єктом нерухомості, не порушує права боржника, а його доводи є проявом надмірного формалізму.

Надмірний формалізм у трактуванні національного законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Сам апелянт не зазначає у апеляційній скарзі чим порушуються його права наданням дозволу на проникнення до майна боржника з метою здійснення виконання рішення, яке набуло чинності та є обов`язковим.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципу правової визначеності, доки використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя у справі (Желтяков проти України, №4994/04, п. 4244, рішення від 09.06.2001 р.)

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі адвоката Сердюченко Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2024 року.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

О.З. Поляков