ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6539/24 Справа № 201/2016/24 	  	   Суддя у 1-й інстанції -  Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року         Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бєлік А. С. на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року та ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала тим, що перебувала із відповідачем у цивільному шлюбі та має від нього малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.
Не зважаючи на свій прямий обов`язок відповідач в утриманні та вихованні сина не бере, хоча має таку можливість, оскільки є фізичною особою-підприємцем, працює та має високий дохід, не має інших утриманців, є здоровим, платоспроможним, дієздатним чоловіком.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви, а також стягнути правничу допомогу розмірі 3 500 грн. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 20 лютого 2024 року та до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відповідно.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати частково рішення від 23 квітня 2024 року і змінити його в частині розміру стягнутих аліментів на утримання дитини з 1/6 на 1/4, в решті частини рішення залишити без змін. Крім того просить скасувати ухвалу від 02 травня 2024 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити його заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Оскаржуючи рішення суду зазначає, що воно порушує права дитини є необґрунтованим, заснованим на припущеннях та не відповідає встановленим обставинам справи. З посиланням на доводи аналогічні доводам позовної заяви зазначає, що відповідач є здоровим працездатним чоловіком, який має декілька джерел стабільного доходу (розмір якого позивач не в змозі довести, оскільки суд першої інстанції незаконно відмовив у витребуванні таких доказів) та не має інших утриманців яким би сплачував аліменти. Тому вважає, що для відповідача розмір аліментів в 1/4 частині доходу не створить надмірного тягаря та буде цілком відповідати інтересам дитини та її потребам у гармонійному та повноцінного розвитку. Крім того відповідач під час розгляду справи надаючи суду розписки сам визнав можливість сплачувати аліменти у розмірі заявленому позивачем.
З приводу оскаржуваної ухвали зазначає, остання містить помилкові твердження, які не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону. Зокрема звертає увагу, що в позовній заяві ним було зазначено орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 грн. та вказано, що у випадку понесення додаткових витрат докази будуть надані у відповідності до вимог ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Наголошує, що розмір заявленої ними правової допомоги у суді першої інстанції відповідає критерію реальності і розумності та не може бути зменшений за ініціативою суду без належного обґрунтування протилежної сторони про наявність таких підстав.
Також зазначає, що позивач планує понести витрати на правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 00 грн., докази на підтвердження яких будуть надані протягом п`ясти днів з моменту винесення судового рішення по суті спору.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання з`явилася  ОСОБА_1  ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить конверт на ім`я ОСОБА_2 за адресою, яку він надавав суду першої інстанції для листування, який повернувся із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У відповідності до ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що представник позивача оскаржує рішення тільки в частині розмірі стягнутих з відповідача аліментів, суд апеляційної інстанції в іншій частині законність судового рішення не переглядає.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З 15.11.2022 року ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність. 
Згідно із наданих відповідачем копій розписок він самостійно надавав кошти на утримання сина, про що не заперечує позивач, однак зазначає, що це має хаотичний та мінливий характер (а.с.40,41).
Відповідно до рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини від першого шлюбу – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі від всіх видів доходу. 
В матеріалах справи міститься скріншот з Єдиного реєстру виконавчих проваджень, відповідно до якого виконавче провадження №44703343 має статус завершеного. 
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів у меншому розмірі ніж заявляв позивач, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є працездатною особою, яка разом із позивачем як матір`ю дитини повинна утримувати її, а визначений розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
Положеннями ст.180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно статті 141 СК України мати,батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 
В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Оцінюючи можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі, заявленому позивачем, суд першої інстанції виходив із того, що на обох батьків покладено обов`язок по отриманню дитини та відповідач має ще одну неповнолітню дитину.
У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідач має ще одну неповнолітню дитину, яку згідно зі ст. 180 СК України зобов`язаний також утримувати до досягнення нею повноліття, не залежно від наявності рішення про стягнення аліментів або відкритого виконавчого провадження.
Крім того, позивач наголошуючи на тому, що відповідач має можливість сплачувати аліменти саме у розмірі , не надав належних та допустимих доказів цього. Посилання представника позивача на те, що він не зміг цього зробити через відмову суду першої інстанції у витребуванні відомостей щодо розміру доходів відповідача не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки він її не оскаржує разом із рішенням суду та не звернувся із відповідним клопотанням до апеляційного суду. 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Конкретно визначена частка доходу платника аліментів законодавцем встановлена лише у наказному провадженні при видачі судового наказу за заявою вимоги про стягнення аліментів, у тому числі на одну дитину – однієї чверті, на двох дітей – однієї третини ( стаття 161 ЦПК України). У позовному провадженні, позивач має довести, що саме заявлений розмір аліментів: однієї чверті, є необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини, та спростувати, що визначений судом до стягнення розмір аліментів: однієї шостої частини доходу, з урахуванням рівності обов`язку матері щодо забезпечення дитини, не є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та порушує право дитини на належний рівень життя. 
Разом з тим, спростування визначеного судом першої інстанції розміру аліментів на дитину, позивачем не доведено. Позивач та відповідач є особами працездатного віку, а отже з урахуванням рівності прав та обов`язків матері, батька щодо дитини, встановленою статтею 141 СК України, визначений судом першої інстанції розмір аліментів не може вважатися таким, що не є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини чи порушує право дитини на належний рівень життя.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,  від 07 грудня 2006 року).
Врахувавши обставини, викладені у частині першій статті 182 СК України, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, враховуючи наявність на утриманні відповідача іншої малолітньої дитини, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_3 , має становити 1/6 частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення з урахуванням грошового забезпечення, яке повинна надавати на утримання дитини її мати ОСОБА_1 , є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Доводи апеляційної скарги щодо розміру аліментів не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді справи по суті норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційних скарг і скасування рішення суду від 23 квітня 2024 року не має.
Щодо оскаржуваної ухвали від 02 травня 2024 року, то суд першої інстанції залишаючи без задоволення заяву представника ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення, виходив із того, що питання про стягнення витрат на правничу допомогу вже було вирішено та стягнуто з відповідача у рішенні суду у розмірі 3 500 грн., а позивач при зверненні до суду не зазначав, що докази таких витрат будуть надані протягом п`яти днів з моменту винесення рішення по суті спору.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції в рішенні від 23 квітня 2024 року вирішив питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.
Звертаючись із заявою про винесення додаткового рішення стосовно витрат на правничу допомогу представник позивача не звернув уваги та те, що питання про стягнення судових витрат вже було вирішено судом першої інстанції та наголошував, що суд передчасно стягнув їх у розмірі 3 500 грн., оскільки ним під час розгляду справи у позовній заяві та у відповіді на відзив було зазначено про їх збільшення до 5 000 грн. та надання доказів на підтвердження цього після розгляду справи по суті. 
Зазначене підтверджується наявними у справі документами, однак враховуючи те, що суд першої інстанції у рішенні від 23 квітня 2024 року вже вирішив питання про стягнення витрат на правову допомогу, то повторний розгляд цього питання шляхом ухвалення додаткового рішення відповідно до ЦПК України є неможливим та призведе до подвійного стягнення витрат на правову допомогу. При цьому слід звернути увагу, що в апеляційній скарзі представник позивача оскаржує рішення від 23 квітня 2024 року лише в частині розміру стягнутих аліментів не звертаючи увагу на розмір стягнутих ним витрат на правничу допомогу.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в ухваленні додаткового рішення з тих підстав, що це питання вже розглянуто судом під час ухвалення рішення по суті. Однак помилково зазначив, що позивачем у позовній заяві не було вказано про можливість зміни розміру витрат на правову допомогу та надання доказів їх збільшення протягом п`яти днів з моменту винесення рішення. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене,суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваної ухвали шляхом виключення із її мотивувальної частини посилання на те, що позивачем в позовній заяві не було зазначено, що протягом п`яти днів буде подано докази понесених судових витрат, оскільки зазначене не відповідає встановленим обставинам справи .
В решті ухвалу суду слід залишити без зміни.
Враховуючи те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню тільки в частині зміни мотивувальної частини ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення, за подачу якої не передбачено сплату судового збору,а рішення суду першої інстанції залишається без змін, то у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підстав для зміни розподіл судових витрат у вигляді судового збору не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову з урахуванням положень п.3 ч.1 ст. 176 ЦПК України складає менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382 ,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бєлік Андрія Сергійовича задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року залишити без змін.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року змінити, виключивши з її мотивувальної частини  посилання нате, що позивачем в позовній заяві не було зазначено, що протягом п`яти днів буде подано докази понесених судових витрат.
В іншій частині ухвалу залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: