ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року 
м. Київ

cправа №  925/1176/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 (судді: Агрикова О. В. - головуючий, Мальченко А. О., Козир Т. П.) і рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2023 (суддя Гладун А. І.) у справі
за позовом Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області
до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях
про стягнення 109 556,44 грн та зобов`язання укласти договір,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. У серпні 2023 року Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області (далі - ГУ ДПС) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом (з урахуванням змін) до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (далі - ГУ ДФС) про визнання укладеним між позивачем і відповідачем договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг у редакції позивача та  стягнення з відповідача на користь позивача 109 556, 44 грн за фактично спожиті та невідшкодовані комунальні послуги за 2022 рік.
1.2. На обґрунтування позову позивач посилався на те, що відмова відповідача укласти договір про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг суперечить законодавчо встановленому обов`язку, а також умовам укладеного між сторонами договору оренди. У зв`язку із наявністю у відповідача заборгованості за фактично спожиті та невідшкодовані комунальні послуги за 2022 рік позивач здійснив розрахунок боргу пропорційно займаній площі відповідачем від загальної площі, яка опалюється, що становить суму заявлену до стягнення.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 19.12.2023 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідно до запропонованого позивачем до укладення проєкту договору строк початку його та строк закінчення його дії перебувають поза межами дати набрання рішенням суду законної сили; визнання на підставі рішення суду укладеним договору, строк дії якого на день набрання рішенням суду законної сили закінчився, а договір є припиненим, суперечитиме принципу розумності. Разом із тим місцевий господарський суд установив, що наданий позивачем розрахунок вартості спожитого газу не підтверджує факту споживання природного газу та вартості понесених позивачем витрат на його придбання, а лише відображає спосіб та методику нарахування витрат пропорційно до площі, що займає відповідач, тому підстав для стягнення заявлених коштів у наведеному випадку теж немає.
2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 вказане рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення вимог заявленого позову.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, ГУ ДПС у касаційній скарзі (з урахуванням її уточненої редакції) просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 і рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2023 у цій справі та прийняти нове рішення про задоволення позову.
Вимоги касаційної скарги з посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України обґрунтовані відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. За доводами скаржника, у наведеному випадку наявні правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідач ухиляється від укладення спірного договору та має відшкодувати балансоутримувачеві витрати на утримання майна і надання комунальних послуг.
3.2. Від ГУ ДФС відзиву на касаційну скаргу не надійшло.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення касаційної скарги немає. 
4.2. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 21.01.2021 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - РВ ФДМУ) (орендодавець), ГУ ДФС (орендар) і ГУ ДПС (балансоутримувач) уклали договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 2125, за умовами якого в строкове платне користування орендареві передається державне нерухоме майно, що належить до державної власності, а саме нежитлові приміщення адмінбудівлі, загальною площею 1141,70 м^2, розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик, 235 , та частина нежитлових приміщень другого поверху адмінбудівлі загальною площею 104,20 м^2 за адресою: вул. Соборності, 1А, м. Умань, Черкаська обл. , що обліковується на балансі ГУ ДПС, вартість яких визначена згідно з актами оцінки нерухомого майна балансоутримувача та становить 9000,00 грн.
Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 умов. До складу орендної плати не входять витрати на утримання орендованого майна (комунальних послуг, послуг з управління об`єктом нерухомості, витрат на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість послуг з ремонту та технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньо-будинкових мереж, ремонту будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо), а також компенсація витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою. Орендар несе ці витрати на основі окремих договорів, укладених з балансоутримувачем та/або безпосередньо з постачальниками комунальних послуг у порядку, визначеному пунктом 6.5 цього договору.
Відповідно до пункту 6.5 договору оренди протягом п`яти робочих днів із дати укладання цього договору балансоутримувач зобов`язаний надати орендарю для підписання два примірника договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю відповідно до примірного договору, затвердженого наказом ФДМУ, та/або проєкти договорів із постачальниками комунальних послуг, якщо стосовно об`єкта оренди такими постачальниками комунальних послуг відкриті окремі особові рахунки або якщо окремі особові рахунки були відкриті на попереднього користувача майном.
Орендар зобов`язаний протягом десяти робочих днів із моменту отримання примірників договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю підписати і повернути балансоутримувачу примірник договору або подати балансоутримувачу обґрунтовані зауваження до сум витрат, які підлягають відшкодуванню орендарем за договором.
Орендар зобов`язаний протягом десяти робочих днів із моменту отримання від балансоутримувача відповіді на свої зауваження, яка містить документальні підтвердження витрат, які підлягають відшкодуванню орендарем, підписати і повернути балансоутримувачу примірник договору.
Орендар вживає заходів для укладення із постачальниками комунальних послуг договорів на постачання відповідних комунальних послуг протягом місяця з моменту отримання проєктів відповідних договорів балансоутримувача. Орендар зобов`язаний надати балансоутримувачу копії договорів, укладених із постачальниками комунальних послуг.
21.01.2021 сторони підписали акт приймання-передачі в оренду державного нерухомого майна, що належить до державної власності.
17.11.2021 РВ ФДМУ, ГУ ДФС і ГУ ДПС уклали договір № 1 про внесення змін і доповнень до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.01.2021 № 2125.
Також 17.11.2021 ГУ ДФС і ГУ ДПС склали та підписали акт повернення з оренди державного нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно з яким орендар повернув, а балансоутримувач прийняв із строкового платного користування майно, а саме частину адмінбудівлі площею 828,80 м^2, розташованої за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик, 235 , та частину адмінбудівлі площею 104,20 м^2, розташованої за адресою: м. Умань, пл. Соборності, 1А з додатком - анкета про стан майна і розрахунків за договором оренди від 21.01.2021 № 2125. 
Крім того, 17.11.2021 ГУ ДФС і ГУ ДПС склали та підписали акт приймання-передачі в оренду державного нерухомого майна, що належить до державної власності, за яким орендар        прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, зокрема нежитлові приміщення адмінбудівлі площею 312,90 м^2 за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик, 235 .
У подальшому, 16.11.2022 позивач надіслав відповідачеві пропозицію укласти договір про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг, до якого додав проєкт договору. 
Згідно з розділом 1 проєкту договору на відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг предметом договору є: 
1.1. Балансоутримувач забезпечує експлуатацію та утримання будівлі, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик, 235 , загальною площею 14222,6 м^2, а також утримання прибудинкової території, а користувач бере участь у витратах балансоутримувача (договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.01.2021 № 2125);
1.2. Користувач користується частиною нежитлового приміщення загальною площею 312,90 м^2, за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик, 235 . Орендовані приміщення використовується для розміщення бюджетної установи;
1.4. Балансоутримувач забезпечує користувача такими послугами: подача газопостачання; водопостачання та водовідведення; вивезення ТПВ; постачання електричної енергії; послуги інтернет-мережі; послуги телефонної мережі;
1.5. Користувач відшкодовує балансоутримувачу витрати за подачу газопостачання, водопостачання та водовідведення, вивезення ТПВ, постачання електричної енергії; послуги інтернет-мережі; послуги телефонної мережі що передбачається цим договором.
Відповідно до розділу 6 вказаного проєкту договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (пункт 6.1); строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 6.1 цього договору та закінчується 31.12.2022. Відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України сторони домовились, що умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01.01.2022 (пункт 6.2); чинність цього договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, загибелі орендованого майна, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду, в інших випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 6.5).
За розрахунком позивача в адмінбудівлі спожито всього природного газу: за січень-квітень 2022 року 107,09888 тис.куб.м за ціною 16554,00 грн/1 тис.куб.м + розподіл за ціною 684,00 грн/1 тис.куб.м; за жовтень-грудень 2022 року 80,318567 тис.куб.м за ціною 16553,89 грн/1 тис.куб.м + розподіл за ціною 684,00 грн/1 тис.куб.м.
Позивач здійснив розрахунок боргу пропорційно займаній відповідачем площі від загальної площі, що опалюється за формулою:
S=Qміс х (S2/ S1),
де S - вартість спожитого природного газу за звітний період, 
Q - фактична вартість спожитого природного газу згідно рахунків,
S1 - площа адмінприміщення, що опалюється - 9227,06 м^2,
S2 - 312,90 м^2 - площа зайнята орендарем.
Отже, за розрахунком позивача, основний борг зі сплати комунальних послуг ГУ ДФС за 2022 рік становить 109 556, 44 грн за споживання та транспортування природного газу (3 230 693,11 х (312,90/9227,06).
11.01.2023 відповідач надіслав позивачеві лист № 6/1/23-06, у якому повідомив, що розмір тарифів, які подані до сплати за розрахунками, відповідно до запропонованих проєктів договорів про відшкодування витрат на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, вважає економічно обґрунтованими, проте видатки на утримання орендованого нерухомого майна у кошторисі орендаря на 2022 рік не передбачені.
09.06.2023 ГУ ДФС повідомило ГУ ДФС про те, що        рахунки відносяться до КПКВ 3503010 "Заходи з реорганізації Державної фіскальної служби"; відповідно до Закону України "Про держаний бюджет України на 2023 рік" по зазначеному коду програмної класифікації видатків розподілу видатків не передбачено. Отже, планових показників загального та спеціального фондів державного бюджету та відкритих асигнувань ГУ ДФС на виконання програми у 2023 році не надходило.
4.3. У зв`язку із неукладенням договору про відшкодування витрат балансоутримувача з надання комунальних послуг та наявністю заборгованості у ГУ ДФС з комунальних послуг за 2022 рік за споживання та транспортування природного газу, ГУ ДПС звернулося до суду із позовом у цій справі. 
4.4. Місцевий господарський суд визнав позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, тому відмовив у їх задоволенні.
4.5. Здійснюючи апеляційний перегляд справи в порядку положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.
4.6. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд, зазначив, зокрема, що відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно із частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з положеннями статей 626- 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом частини 1 статті 16 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження примірних договорів оренди державного майна" від 12.08.2020 № 820 затверджено примірний договір оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності.
Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 "Про затвердження договорів оренди" затверджено примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.
Відповідно до пунктів 4, 5 Методики розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.2021 № 630, до плати за оренду іншого окремого індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладеного договору зобов`язується надавати орендарю балансоутримувач. Відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна (у тому числі місць загального користування та прибудинкової території) та надання комунальних послуг орендарю здійснюється відповідно до договору, укладеного між балансоутримувачем та орендарем, примірна форма якого затверджується Фондом державного майна.
4.7. Здійснюючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції урахував наведені положення законодавства, а також висновки щодо застосування статті 187 Господарського кодексу України стосовно укладання договору за рішенням суду, викладені у постановах Верховного Суду від 30.09.2021 у справі № 906/1205/20, від 23.12.2021 у справі № 910/155/21, від 23.12.2021 у справі № 910/1515/21, зокрема, що згідно з положеннями статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.
Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, суд апеляційної інстанції установив наявність обов`язку у відповідача укласти з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, що безпосередньо передбачено у пункті 6.5 договору оренди нерухомого майна від 21.01.2021. Також суд установив, що відповідач всупереч наведеним нормам законодавства та умовам договору оренди не уклав відповідний договір з позивачем, отриманий проєкт договору не підписав, протокол розбіжностей у разі наявності у нього заперечень щодо окремих умов договору не склав і не надіслав його другій стороні разом із підписаним договором, як то передбачено частиною 4 статті 181 Господарського кодексу України.
Водночас, надавши оцінку умовам запропонованого позивачем до укладення проєкту договору, суд установив, що предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у цій справі, натомість строк початку дії спірного договору та строк закінчення його дії (згідно із запропонованою позивачем редакцією) перебувають за межами дати набрання рішенням суду законної сили. Тому, за висновками суду апеляційної інстанції, є неможливим укладення спірного договору з моменту набрання рішенням законної сили у редакції позивача, яка передбачає, що договір діє до 31.12.2022, оскільки такі умови договору визначають для відповідача зобов`язання, які не існували раніше, а саме до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним. При цьому суд зазначив, що умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору; у переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладання якого є обов`язковим в силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами. Отже, оскільки, як з`ясував суд апеляційної інстанції, такого погодження сторонами на попередній період не встановлено, то, відповідно, у суду відсутні підстави застосовувати умови договору до правовідносин, що виникли між сторонами з 01.01.2022. Зважаючи на викладене, апеляційний господарський суд визнав обґрунтованим відмову суду першої інстанції у позові в частині визнання укладеним спірного договору у судовому порядку.
Колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 904/299/18, від 08.10.2019 у справі № 904/3129/18, від 18.01.2022 у справі №915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 902/1209/20, від 01.06.2022 у справі № 916/942/21, від 19.12.2023 у справі № 911/1428/22 викладено висновок про те, що за змістом частини 2 статті 631 Цивільного кодексу України договір, за загальним правилом, набирає чинності з моменту його укладення та не застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення; з цього правила існує виняток, передбачений частиною 3 тієї ж статті, за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, але такий виняток може мати місце лише за згодою сторін. При цьому Верховний Суд зазначає, що умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору.
Поза тим, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача боргу за споживання та транспортування природного газу в розмірі 109 556,44 грн.
Так, за розрахунком позивача основний борг за комунальні послуги ГУ ДФС за 2022 рік становить 109 556,44 грн за споживання та транспортування природного газу. Проте, на підтвердження понесених витрат зі споживання природного газу та витрат з розподілу газу у 2022 році позивач будь-яких доказів не подав. Зокрема, як зазначив суд апеляційної інстанції, у матеріалах справи немає ні договору, на підставі якого у позивача виникло зобов`язання зі сплати за поставлений природний газ та доказів його виконання, ні доказів оплати за спожитий природний газ. Наданий позивачем розрахунок вартості спожитого газу не підтверджує факту споживання природного газу та вартості понесених позивачем витрат на його придбання, а лише відображає спосіб та методику нарахування витрат пропорційно до площі, що займає відповідач.
4.8. Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.
4.9. Відповідно до положень частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
4.10. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено), покладається на скаржника.
4.11. Як свідчить зміст касаційної скарги, скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження посилався на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, із цієї підстави було відкрито касаційне провадження у цій справі.
4.12. Між тим, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Проте, як свідчить зміст касаційної скарги, скаржник не зазначив норми права стосовно якої відсутній висновок щодо її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, не обґрунтував необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування такої норми для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах, що унеможливлює формування Верховним Судом відповідного висновку щодо правозастосування. 
Наведене свідчить про непідтвердження зазначеної скаржником підстави касаційного оскарження.
4.13. Водночас колегія суддів відхиляє як необґрунтовані посилання скаржника у касаційній скарзі на невитребування судами доказів у учасника справи.
Так, обов`язок доказування і подання доказів визначено статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. 
Отже, суд може витребувати докази на підставі клопотання сторони у справі, і саме сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, зокрема, щодо подання доказів чи клопотання про їх витребування. Суд же сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, проте суд позбавлений прав самостійно збирати докази, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
5. Висновки Верховного Суду 
5.1. Відповідно до положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
5.2. Ураховуючи викладене та беручи до уваги наведені положення законодавства і те, що підстава касаційного оскарження, зазначена скаржником у касаційній скарзі не отримала підтвердження, ухвалені у справі рішення та постанову слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у справі та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 і рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2023 у справі № 925/1176/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                                  Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                                          Н. О. Багай 
                                                                                                                                   Ю. Я. Чумак