ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

12 серпня 2024 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 723/109/22
провадження № 22-ц/822/748/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О. 
суддів: Лисака І. Н., Половінкіної Н. Ю.
секретар Скулеба А. І.
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
апеляційна скарга  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2022 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Бужора В. Т.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення боргу за договорами позики.
Вказує на те, що  ОСОБА_2 отримав у позику від його батька ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними розписками, грошові кошти, а саме: 
– 16 липня 2018 року – 2000 доларів США, які зобов`язався повернути 16 листопада 2018 року;
– 23 вересня 2018 року – 700 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 листопада 2018 року;
– 18 вересня 2019 року 600 Євро, які зобов`язався повернути до 06 жовтня 2018 року;
– 18 жовтня 2019 року – 6000 доларів США, які зобов`язався повернути до 18 жовтня 2020 року;
– 03 квітня 2020 року – 400 Євро та 300 доларів США, які зобов`язався повернути до 03 травня 2020 року.
У сумі відповідно до зазначених розписок ОСОБА_2 було отримано у позику від  ОСОБА_4 9000 (дев`ять тисяч) доларів США та 1000 (одну тисячу) Євро.
У зазначені вище строки відповідач у порушення своїх зобов`язань, позику не повернув. На прохання позивача про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не реагує та в усній формі відмовився сплатити заборгованість.
В обґрунтування підстав стягнення з відповідача на його користь зазначених грошових коштів посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на майно та права, які належали йому на момент смерті, які позивач прийняв, подавши до приватного нотаріуса у встановлений шестимісячний термін заяву про прийняття спадщини. Інші спадкоємці спадщину не приймали та відмовились від її прийняття у встановленому законом порядку.
З урахуванням викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 276 300 гривень (двісті сімдесят шість тисяч триста) гривень та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 764 гривні.
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики в розмірі 276 300 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 2764 гривні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем розписки є належними письмовими доказами укладення між  ОСОБА_4  та відповідачем договорів позики в указаній в них сумах.
В підтвердження укладення договору між сторонами є боргові документи, власноручно написані відповідачем у формі розписки, яка посвідчує передачу відповідачу грошових сум в загальній кількості 9000 (дев`ять тисяч) доларів США та 1000 (одну тисячу) Євро, що станом на день пред`явлення позову становить 276300 гривень (двісті сімдесят шість тисяч триста) гривень.
Зазначеними розписками підтверджено право ОСОБА_1 як спадкоємця  ОСОБА_4  вимагати від відповідача повернення суми боргу і обов`язок відповідача сплатити позивачеві зазначену суму боргу. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача – кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
З урахуванням положень статті 1216 ЦК України, якою передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, шо суперечить нормам матеріального та процесуального права.
Зазначає, що відповідач не знав про наявність боргу, вищезазначеної розписки не писав та її не підписував, не отримував жодних грошових коштів, що свідчить про недійсність правочину.
Посилається на те, що строк повернення позики сплив, доказів переривання позовної давності в межах строку позовної давності позивач не надав, з позовом звернувся після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики.
Вказує на те, що непризначення у справі судово-технічної експертизи не дало змоги встановити дійсні обставини справи.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанцій
16 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2000 доларів США, які зобов`язався повернути 16 листопада 2018 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 56).
Зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих за цим договором позики, відповідач не виконав.
23 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 700 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 листопада 2018 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 55).
Зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих за цим договором позики, відповідач не виконав.
18 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 600 Євро, які зобов`язався повернути до 06 жовтня 2018 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 57).
Зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих за цим договором позики, відповідач не виконав.
18 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 6000 доларів США, які зобов`язався повернути до 18 жовтня 2020 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 58).
Зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих за цим договором позики, відповідач не виконав.
03 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 400 Євро та 300 доларів США, які зобов`язався повернути до 03 травня 2020 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 59).
Зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих за цим договором позики, відповідач не виконав.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 06 квітня 2021 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконавчим комітетом Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області складено відповідний актовий запис № 106 (а.с. 8).
Згідно з довідкою вих. № 90/02-14 від 28 вересня 2021 року, виданою приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Лосік І. В., ОСОБА_5  у встановленому законом порядку прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .
Інші спадкоємці ОСОБА_4 – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовились від прийняття спадщини за законом, зробивши про це відповідні заяви (а.с. 10).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.
Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме належним чином не дослідив підстави виникнення таких правовідносин, які у кожному випадку пов`язані із укладенням окремих договорів позики та в резолютивній частині рішення суду зазначив лише загальну суму заборгованості, не вказавши її складові, чим порушив норми процесуального права.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц зазначено, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17 (провадження № 61-1899св20).
При цьому відсутність назви документа такої як «розписка» або «договір» не створює перешкод для того, щоб дійти висновку щодо дійсності правової природи цього документа.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.
Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи оригіналів письмових доказів – розписок від 16 липня 2018 року, 23 вересня 2018 року, 18 вересня 2019 року, 18 жовтня 2019 року, 03 квітня 2020 року, такі розписки складені особисто ОСОБА_2 з зазначенням інформації про осіб (прізвище ім`я та по батькові позичальника та позикодавця), суму отриманих коштів та обов`язок позичальника повернути грошові кошти, дату складання та підпис ОСОБА_2 .
Також в розписках від 16 липня 2018 року, 23 вересня 2018 року, 18 жовтня 2019 року вказано паспортні дані відповідача.
В зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що вказані розписки мають всі необхідні дані (реквізити), які має містити договір позики (дані про позичальника та позикодавця, суму позики; дані про отримання позики та про обов`язок позичальника повернути позику).
Як встановлено судом оригінали розписок на час подання вказаного позову знаходились у позивача, що дає підстави для висновку про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення боргу.
Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності чи факту не укладання договору позики. Розписки від 16 липня 2018 року, 23 вересня 2018 року, 18 вересня 2019 року, 18 жовтня 2019 року, 03 квітня 2020 року не містять посилань на будь-які інші правовідносини між сторонами.
Колегія суддів звертає увагу, що підписання боргових розписок ОСОБА_2 , за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цих фактів, свідчить про укладення сторонами договорів позики на зазначених у них умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цими договором суми грошових коштів.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.
Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачу не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими. Відповідачем не було надано доказів на спростування розміру боргу за договором позики, заявленого позивачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів написання відповідачем розписки, спростовуються тим, що у розписках зазначено інформацію про особу позичальника, його паспортні дані, підпис. Сам відповідач, на спростування факту складення ним розписок, не заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, тобто не спростував складення ним відповідних документів та отримання в борг обумовлених в розписках сум позики, що є його процесуальним обов`язком.
Установивши, що одержані у позику кошти відповідач не повернув, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог.
Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про перехід права вимоги за договорами позики від ОСОБА_4 до позивача, який у встановленому законом порядку, з урахуванням відмови інших спадкоємців ОСОБА_4 – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від прийняття спадщини, прийняв спадщину за ОСОБА_4 .
Відповідно до частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частиною 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як встановлено судом апеляційної інстанції між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено наступні договори позики:
– договір позики від 16 липня 2018 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2000 доларів США;
– договір позики від 23 вересня 2018 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 700 доларів США;
– договір позики від 18 вересня 2019 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 600 Євро;
– договір позики від 18 жовтня 2019 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 6000 доларів США;
– договір позики від 03 квітня 2020 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 400 Євро та 300 доларів США.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц викладено правовий висновок про те, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.
Встановивши, що сторони у розписках визначили валютою позикових зобов`язань долар США та Євро, а звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 просив суд стягнути заборгованість за договором позики у гривнях, обґрунтованим є стягнення судом заборгованості у гривні за курсом НБУ для визначеної сторонами іноземної валюти на час ухвалення судового рішення.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 754/5522/22
Рішення суду першої інстанції ухвалено 22 липня 2022 року.
Відповідно до інформації розміщеної на офіційному сайті Національного банку України 22 липня 2022 року офіційний курс гривні щодо іноземних валют становив 36,5686 гривень за 1 долар США та 37,2689 гривень за 1 Євро.
Заборгованість за наступними договорами позики на час ухвалення рішення суду першої інстанції у гривні за курсом НБУ складала:
– за договором позики від 16 липня 2018 року в сумі 73 137 гривень 20 копійок;
– за договором позики від 23 вересня 2018 року в сумі 25 598 гривень 02 копійки;
– за договором позики від 18 вересня 2019 року в сумі 22 361 гривня 34 копійки;
– за договором позики від 18 жовтня 2019 року в сумі 219 411 гривень 60 копійок;
– за договором позики від 03 квітня 2020 року в сумі 25 878 гривень 14 копійок, а всього заборгованість за вищевказаними договорами у сумі склала 366 386 (триста шістдесят шість тисяч триста вісімдесят шість) гривень 16 копійок.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач визначаючи суму боргу у національній валюті, помилково виходив з комерційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановлених ТОВ «ФК Магнат».
За приписами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно у суду відсутні повноваження на власний розсуд визначати розмір заборгованості та відступати від заявлених позовних вимог у справі.
Щодо застосування строку позовної давності
Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги щодо звернення позивачем із цим позовом поза межами трирічного строку позовної давності.
Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Судом становлено, що строк повернення грошових коштів: за договором позики від 16 липня 2018 року сторонами визначено до 16 листопада 2018 року, за договором позики від 23 вересня 2018 року сторонами визначено до 30 листопада 2018 року, за договором позики від 18 вересня 2019 року сторонами визначено до 06 жовтня 2018 року, за договором позики від 18 жовтня 2019 року сторонами визначено до 18 жовтня 2020 року, за договором позики від 03 квітня 2020 року сторонами визначено до 03 травня 2020 року.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом № 540-ІХ запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Закон № 540-IX набрав чинності 02 квітня 2020 року.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє станом на сьогодні. 
Законом України від 15 березня 2022 року N 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.
Вказане відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року в справі № 727/4133/22.
Зважаючи на те, що на момент набрання чинності Законом № 540-IX 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, за вищевказаними договорами позики не сплив, колегія суддів приходить до висновку про те, що звернувшись до суду з позовом у січні 2024 року, позивач не пропустив строку позовної давності.
Щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції
Як вбачається з матеріалів справи з метою встановлення місця проживання ОСОБА_2 судом першої інстанції направлявся запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС УДМС України в Чернівецькій області (а.с. 18).
З наданої до суду відповідним органом відповіді вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (документ, який посвідчує особу – паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 24 червня 1996 року) зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).
Відповідно до наявних в матеріалах справи поштових відправлень та рекомендованих повідомлень про вручення (а.с. 23, 24, 30, 31, 41, 42, 50-52, 63), на вищевказану адресу судом надсилались відповідачу процесуальні документи та судові повістки у справі, які повертались із зазначенням у графі повернення «повертається», «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта, про те що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Зміна рішення суду першої інстанції, яка зумовлена виключно неповним з`ясував обставини, що мають значення для справи, і залишенням по суті без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача загальної суми заборгованості, не може вважатися прийняттям власного рішення по суті спору, а відтак не може бути підставою для застосування частини 13 статті 141 ЦПК України.
Ціна позову у справі складає 276 300 (двісті сімдесят шість тисяч триста) гривень.
Отже за подання позову у цій справі відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2 764 гривні.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви у сумі 2 764 гривні.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни розподілу судових витрат.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Також слід змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виклавши її в наступній редакції.
Стягнути з  ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 заборгованість за наступними договорами позики:
– за договором позики від 16 липня 2018 року в сумі 54 600 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот) гривень;
– за договором позики від 23 вересня 2018 року в сумі 19 110 (дев`ятнадцять тисяч сто десять) гривень;
– за договором позики від 18 вересня 2019 року в сумі 18 360 (вісімнадцять тисяч триста шістдесят) гривень;
– за договором позики від 18 жовтня 2019 року в сумі 163 800 (сто шістдесят три тисячі вісімсот) гривень;
– за договором позики від 03 квітня 2020 року в сумі 20 430 (двадцять тисяч чотириста тридцять) гривень, а всього заборгованість за вищевказаними договорами на загальну суму 276 300 (двісті сімдесят шість тисяч триста) гривень.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2022 року задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2022 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
Змінити резолютивну частину заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2022 року, виклавши її в наступній редакції.
Стягнути з  ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 заборгованість за наступними договорами позики:
– за договором позики від 16 липня 2018 року в сумі 54 600 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот) гривень;
– за договором позики від 23 вересня 2018 року в сумі 19 110 (дев`ятнадцять тисяч сто десять) гривень;
– за договором позики від 18 вересня 2019 року в сумі 18 360 (вісімнадцять тисяч триста шістдесят) гривень;
– за договором позики від 18 жовтня 2019 року в сумі 163 800 (сто шістдесят три тисячі вісімсот) гривень;
– за договором позики від 03 квітня 2020 року в сумі 20 430 (двадцять тисяч чотириста тридцять) гривень, а всього заборгованість за вищевказаними договорами на загальну суму 276 300 (двісті сімдесят шість тисяч триста) гривень.
В решті резолютивну частину рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13 серпня 2024 року.

Головуючий                                        Олександр ОДИНАК

Судді        :                                                Ігор ЛИСАК

Наталія ПОЛОВІНКІНА