Дата документу 15.08.2024 Справа № 334/7530/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/7530/20 Головуючий у І інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/985/24                                           Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 серпня 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач – концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідачі, в свою чергу, споживають вказані послуги за адресою: АДРЕСА_1 .
Система опалення помешкання відповідачів є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони.
Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачам в межах опалювального сезону, а послуга з централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) постійно, проте відповідачами не виконувався обов`язок по оплаті за надану комунальну послугу.
Відповідачі не здійснювали оплату за використані послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 01.10.2015 року по 31.10.2020 року на загальну суму 79 962,54 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Споживачі за вказаний період здійснили оплату загалом на суму 2 569,48грн.
На підставі вказаного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) в сумі 79 962,54 грн та судовий збір.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Концерну «МТМ» суму боргу за наданні послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у розмірі 63 080,34 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Концерну «МТМ» судовий збір у розмірі 1658,21 грн.
В задоволені решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 має на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де фактично проживає з 2004 року. також у скарзі вказано, що сума позову розрахована некоректно та не відповідає дійсності і, з урахуванням строків давності, задоволенню підлягають позовні вимоги за період з 21 грудня 2017 року по 21 грудня 2020 року на суму 43 477,17 грн.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходів з його доведеності та обґрунтованості та, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову в частині вимог за період з жовтня 2015 року по лютий 2017 року з урахуванням положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, адже обов`язок відповідача сплатити за послуги надані у лютому 2017 року виник 20-го березня, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Так, суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи, що Концерн «МТМ» є виконавцем послуг з виробництва та постачання теплової енергії для централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) у житловий будинок у якому розташована квартира, у якій зареєстровані відповідачі.
Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки філії концерну «Міські теплові мережі» Дніпровського району особовий рахунок № НОМЕР_1 (до 09.2016), 604800936 (з 09.2016) за адресою: АДРЕСА_1 , оформлений на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідачі є споживачами названих послуг позивача. Договору про надання послуг між позивачем та відповідачами не укладено.
Позивач у період з 01.10.2015 року по 31.10.2020 року надав послуг загальною вартістю 82 606,53 грн., з яких відповідачі оплатили лише 2569,48 грн.
Відповідач - ОСОБА_3 знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , 06.12.2023 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 12.12.2023 року.
Згідно з п. 1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями (надалі – Правила), ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.
Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).
Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами пункту 1 частини першої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу України.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про те, що Концерн «МТМ» надавав за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та водопостачання, такі послуги були прийняті, від їх отримання споживачі не відмовлялись.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_3 з 2004 року не проживає за адресою надання послуг.
Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року, за яким ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1615 (а.с.53). 
Витягом з реєстру територіальної громади від 12.12.2023 підтверджується, що ОСОБА_3 з 06.12.2023 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.52).
Також матеріали справи містять довідку голови ОСББ «Надія-75» Єрак В.Л. від 30.11.2023, видану ОСОБА_3 , який, за змістом довідки, фактично не проживає з 01.09.2016 р., що проживає за адресою: АДРЕСА_1 в тому, що за даною адресою фактично проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 . За фактом за даною адресою проживає 3 чол. Факт проживання підтверджують: кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_5 , кв. АДРЕСА_5 ОСОБА_6 , кв. АДРЕСА_6 ОСОБА_7 (а.с.51).
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що у спірний період ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою споживання послуг, на підставі чого вірно вважав, що вимоги позивача до нього обґрунтовані. 
Посилання апелянта на довідку ОСББ «Надія-75» від 30.11.2023 р. як на доказ не проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 з 01 вересня 2016 року відхиляються апеляційним судом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо направлення та отримання Концерном «МТМ» вказаної довідки, що слугувало б підставою для перерахунку існуючої заборгованості.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 протягом періоду, зазначеного в позовній заяві за адресою надання послуг зареєстрований, відповідачем не спростовано наданих позивачем доказів на підтвердження того, що він, починаючи з лютого 2017 року був зареєстрований за іншою адресою, отже останній користувався послугами опалення та гарячого водопостачання.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на факт наявності у ОСОБА_3 на праві власності іншого житла, за яке останній сплачує комунальні послуги, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
Відповідно до частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість, виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у цій квартирі. При цьому, позивач має право вимагати виконати обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг разом від всіх осіб, які зареєстровані в квартирі, або від однієї особи.
Таким чином, оскільки відповідачем не надано докази на підтвердження того, що в спірний період ОСОБА_3 не був споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 , проте зареєстрований у цій квартирі, позивач має право вимагати від нього виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг.
При цьому, сам по собі факт наявності в такої особи на праві власності іншого нерухомого майна, зокрема, житлового приміщення, не припиняє обов`язку сплачувати комунальні послуги, які постачаються до житлового приміщення, споживачем яких така особа є в силу її зареєстрованого місця проживання в такому житлі.
Щодо спливу строків позовної давності, на який вказував скаржник, колегія суддів зазначає таке.
Із вказаним позовом про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 заборгованості за період з 01 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2020 року Концерн «МТМ» звернувся до суду 22 грудня 2020 року (а.с. 2).
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу.
Частинами 1, 2, 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Разом з тим, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин. Дія карантину неодноразово продовжувалась. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.
Суд першої інстанції, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову в частині вимог за період з жовтня 2015 року по лютий 2017 року з урахуванням положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, адже обов`язок відповідача сплатити за послуги надані у лютому 2017 року виник 20-го березня, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Вказане спростовує твердження апелянта щодо продовження строків давності у зв`язку із карантинними обмеженнями лише до 06 серпня 2020 року.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, правильно встановив обов`язок відповідачів сплатити суму заборгованості за надані послуги в солідарному порядку.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду в їх оцінці.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2024 року - залишити без змін.
Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2024 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 15 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: