ПОСТАНОВА
Іменем України

25 липня 2024 року   
Київ
справа №815/985/18
адміністративне провадження №К/9901/7888/19
     
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу № 815/985/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС» до Одеської митниці ДФС, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, - Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області, про визнання протиправною відмови у відновленні режиму вільної торгівлі, визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання прийняти висновок, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Одеської митниці ДФС на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року (головуючий суддя Бжассо Н. В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року (головуючий суддя - Бойко А. В., судді: Осіпов Ю. В., Шевчук О.А.),
ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС» (далі - позивач, ТОВ «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС», Товариство) звернулося до суду з позовом до Одеської митниці ДФС (далі - відповідач, Митниця), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, - Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області (далі - ГУ ДКС), у якому просило:
- визнати протиправною відмову Митниці у відновленні режиму вільної торгівлі;
- визнати протиправною бездіяльність Митниці щодо ненадання ГУ ДКС висновку про повернення з Державного бюджету України на користь Товариства надмірно сплачених коштів у сумі 32673,13 грн; 
- зобов`язати Митницю прийняти висновок про повернення Товариству надмірно сплачених коштів у сумі 32673,13 грн та подати його для виконання ГУ ДКС.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 10 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року, позовні вимоги задовольнив повністю.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
30 жовтня 2016 року між ТОВ «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС» (продавець) та Sunrise Industries LTD, United Kingdom (покупець) укладено контракт № 01-30/16, згідно з яким продавець погоджується продати, а покупець погоджується придбати стальний брухт.
Відповідно до інвойсу № 004 від 20 січня 2017 року вантаж (сталевий брухт) згідно з контрактом № 01-30/16 від 30 жовтня 2016 року прямує до Італії, вантажоотримувач - Sidermetal Spa Unipersonale.
З огляду на доручення № 54 від 09 лютого 2017 року вантаж прямує до Італії, порт VENEZIA через Туреччину, порт MARPORT. У дорученні зазначені особливі умови - знаходження вантажу під митним контролем. 
15 лютого 2017 року між ТОВ «Оптимус Брокередж» та ТОВ «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС» укладено договір-доручення № 19/1, предметом якого є надання послуг на користь ТОВ «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС» з митно-брокерського обслуговування в зоні дії митниці України.
09 березня 2017 року ТОВ «Оптимус Брокередж», яке діяло в інтересах ТОВ «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС», надало до митного оформлення електронну митну декларацію № UA500030/2017/002467, згідно з якою позивач експортує до Італії вантаж сталевий брухт. До митної декларації, додано, у тому числі контракт № 01-30/16 від 30 жовтня 2016 року, доручення № 54 від 09 лютого 2017 року.
13 березня 2017 року позивач направив на адресу відповідача лист, в якому зазначив, що за причиною технічної помилки (відсутності на момент митного оформлення сертифікату EUR.1) у митній декларації № UA500030/2017/002467 від 09 березня 2017 року було неправильно нараховано експортне мито, що призвело до заниження податкових зобов`язань за вказаною МД на 32673,13 грн. Заявник зазначив, що не заперечує проти списання зазначеної суми, а також, суми штрафних санкцій з особового рахунку.
17 березня 2017 року Одеська митниця ДФС, після здійснення позивачем експорту вантажу, видала позивачу сертифікат EUR.1 А500.004599 за митною декларацією № UA500030/2017/002467, згідно з яким країною походження товару є Україна, а країною призначення - Італія.
23 травня 2017 року позивач звернувся до Одеської митниці ДФС із заявою № 01/05, в якій просив, у зв`язку із отриманням сертифіката EUR.1 А500.004599, поновити режим вільної торгівлі за митною декларацією № UA500030/2017/002467 від 09 березня 2017 року та повернути кошти надлишково сплаченого експортного мита у сумі 32673,13 грн на розрахунковий рахунок підприємства ТОВ «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС». Вказана заява підписана керівником та головним бухгалтером ТОВ «ТЕХНО-АГРОСЕРВІС».
14 червня 2017 року Митниця надала відповідь № 2196/10/15-70-19-03, у якій повідомила про необхідність надання інформації та/або документів, які свідчать про виконання умов «прямого транспортування» товару з України в Італію відповідно до статті 13 Протоколу 1 до Угоди та інформацію щодо відсутності перепродажу товару за межами України, надану покупцем.
20 липня 2017 року позивач на виконання листа відповідача № 2196/10/15-70-19-03 надав лист № 1/20, в якому повідомив, що вантаж в контейнерах MRKU7131048 та MSKU2162074 було завантажено на борт судна в морському порту «Одеса» та вивантажено в порту «Венеція» (Італія) 14 квітня 2017 року, про що свідчать наступні документи: морський коносамент (BILL OF LADING) № SGL426819 від 13 березня 2017 року, лист від контейнерної лінії б/н від 22 червня 2017 року. Позивач, також, зазначив, що незважаючи на відсутність у контракті «Застереження про реекспорт», на виконання вимог законодавства, надає лист від покупця б/н від 19 липня 2017 року.
15 серпня 2017 року Одеська митниця ДФС листом № 3129/10/15-70-19-03 повідомила позивача про відсутність підстав для розгляду питання щодо повернення коштів. Свою позицію мотивувала тим, що у контракті від 30 жовтня 2016 року № 01-30/16 відсутній розділ «Застереження про реекспорт», а лист від покупця від 12 липня 2017 року № б/н не містить інформації про відсутність перепродажу товару. Крім того, відсутні документи, які свідчать про транспортування товару безпосередньо між Європейським Союзом та Україною, та які підтверджують постійне перебування цих товарів під наглядом митних органів у країні транзиту, у разі транспортування товару через інші країни. 
Суди встановили, що згідно з листом покупця від 12 липня 2017 року вантаж у двох контейнерах MRKU7131048 та MSKU2162074 було доставлено з України і розвантажено в Італії (порт Венеція) як було зазначено в коносаменті № SGL 426819.
Суди також встановили, що згідно з листом покупця від 19 липня 2017 року вантаж у двох контейнерах MRKU7131048 та MSKU2162074 було перероблено у скрап в Італії. Під час доставки до вантажоотримувача не було проведено жодних реекспортних операцій.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сертифікат з перевезення (походження) товару EUR.1 А500.004599 є документом, який підтверджує статус преференційного походження товару, який виданий Одеською митницею ДФС 17 березня 2017 року за результатом перевірки поданих експортером документів, що підтверджують преференційне походження товару, зазначеного у сертифікаті. Водночас ще однією умовою застосування преференційного режиму, згідно зі статтею 13 Протоколу І до Угоди, є транспортування товарів безпосередньо між Європейським Союзом та Україною. У підтвердження «прямого транспортування» товару з України до країни ЄС - Італії, позивач надав морський коносамент (Bill of Lading) № SGL426819 від 13 березня 2017 року та лист від контейнерної лінії б/н від 22 червня 2017 року. Крім того, згідно з листом покупця від 12 липня 2017 року, вантаж у двох контейнерах MRKU7131048 та MSKU2162074 було доставлено з України і розвантажено в Італії (порт Венеція) як було зазначено в коносаменті № SGL 426819. Позивач також надав митному органу доручення № 54 від 09 лютого 2017 року, в якому зазначено, що вантаж прямує з України (Одеса) в Італію (Венеція), транзит через Туреччину, а особливою умовою є знаходження вантажу під митним контролем. Отже, за висновками судів, з наданих позивачем документів вбачається що вантаж прямував з України до країни Європейського Союзу, а у країні транзиту вантаж знаходився під митним контролем.
Також суди дійшли висновку про необґрунтованість посилання відповідача на відсутність у контракті № 01-30/16 від 30 жовтня 2016 року розділу «Застереження про реекспорт» та відсутність доказів щодо перепродажу товарів як на підставу не розгляду питання щодо повернення коштів платнику. У зовнішньоекономічному контракті № 01-30/16 від 30 жовтня 2016 року дійсно відсутній розділ «Застереження про реекспорт», який є обов`язковим відповідно до вимог Наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України № 12 від 15 січня 2002 року, проте, факт не здійснення контрагентом позивача в подальшому, після отримання товару, операцій з реекспорту підтверджується листом від 19 липня 2017 року.
За позицією суду першої інстанції, видавши позивачу 17 березня 2017 року сертифікат з перевезення (походження) товару EUR.1 А500.004599, який є документом, який підтверджує статус преференційного походження товару, відповідач підтвердив право позивача на повернення надлишково сплаченого мита, оскільки цим сертифікатом підтверджено статус преференційного походження товару, який передбачено Угодою. Одеська митниця ДФС отримала контракт № 01-30/16 від 30 жовтня 2016 року разом з митною декларацією від 09 березня 2017 року, а отже, на момент видачі сертифікату EUR.1 А500.004599 відповідачу було відомо про відсутність у контракті розділу «Застереження про реекспорт». Відповідно, відповідач, якщо вважав, що документи, надані до митного оформлення, не підтверджують преференційне походження товару повинен був прийняти рішення про відмову у видачі сертифікату.
Суд апеляційної інстанції визнав безпідставними посилання відповідача на пункт 56.11 статті 56 ПК України, оскільки позивач у даному випадку не оскаржує суму грошового зобов`язання, а реалізує право на повернення надмірно сплачених коштів в порядку, встановленому статтею 43 ПК України, статтею 301 МК України.
Також під час розгляду справи судами попередніх інстанцій поставало питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою від 06 березня 2018 року Одеський окружний адміністративний суд залишив без руху адміністративний позов Товариства, зокрема, з тих підстав, що позивач оскаржує відмову Одеської митниці ДФС у відновленні режиму вільної торгівлі, викладену у листі від 15 серпня 2017 року. Водночас у позові не зазначено, коли саме позивач отримав вказаний лист, тоді як у випадку отримання листа саме 15 серпня 2017 року, останнім днем звернення із зазначеним позовом є 15 лютого 2018 року. У зв`язку з цим суд запропонував позивачеві зазначити дату отримання листа Одеської митниці ДФС від 15 серпня 2017 року і у випадку пропуску строку звернення до суду із вказаним адміністративним позовом подати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку відповідності до частини першої статті 123 КАС України.
22 березня 2018 року від позивача надійшла заява на усунення недоліків, до якої, у тому числі, надана заява про поновлення строку на звернення до суду із зазначеним позовом. З огляду на вказану заяву, позивач зазначає, що отримав лист Одеської митниці ДФС не 15 серпня 2017 року, а декількома тижнями пізніше звичайним листом без повідомлення та опису. Також, з урахуванням положень статті 102 ПК України, на думку позивача, строк на звернення до суду із зазначеним позовом складає 1095 днів.
Одеський окружний адміністративний суд, оцінивши наведені позивачем підстави для поновлення строку, дійшов висновку, що клопотання позивача є обґрунтованим та належить до задоволення. У зв`язку з цим ухвалою від 26 березня 2018 року суд першої інстанції визнав поважними причиним пропуску строку звернення до суду з позовом, поновив його і відкрив провадження у цій справі.
19 квітня 2018 року від Митниці надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, на обґрунтування вимог якої відповідач посилався на те, що відповідь Одеської митниці ДФС № 3129/10/15-70-19-03 від 15 серпня 2017 року не відноситься до рішень контролюючих органів, якими визначено грошові зобов`язання, а тому під час визначення строків звернення до суду з цим позовом не застосовуються положення пунктів 56.18 статті 58, статті 102 ПК України. Посилаючись на вимоги Нормативів і нормативних строків пересилань поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2013 року № 958 (далі - Нормативи №958), Митниця доводила, що датою отримання позивачем листа Одеської митниці ДФС від 15 серпня 2017 року є 19 серпня 2017 року, отже, саме з цієї дати необхідно обчислювати шестимісячний строк на звернення позивача до суду із вказаним позовом, який є пропущеним.
07 червня 2018 року від позивача надійшли письмові заперечення на заяву про залишення адміністративного позову без розгляду, з огляду на які позивач вважає, що у даному випадку строк для звернення до суду із вказаним позовом складає 1095 днів відповідно до статей 56, 102 ПК України.
У судовому засіданні 26 червня 2018 року представник відповідача клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду підтримав та просив задовольнити. Водночас уточнив, що з огляду на відстеження поштового пересилання № 6507805776306, яким позивачу направлено лист від 15 серпня 2017 року (т. 1 а.с.128-130), відправлення надійшло до відділення зв`язку позивача 28 серпня 2017 року, а, отже, саме з 28 серпня 2017 року необхідно обчислювати шестимісячний строк звернення до суду із вказаним позовом.
Представники позивача наполягали на тому, що строк звернення до суду із зазначеним позовом становить 1095 днів. Також, представники позивача зазначили, що відповідач невірно визначає дату, з якої необхідно обчислювати строк звернення до суду, оскільки такою датою є 27 вересня 2017 року - дата повернення поштового відправлення за зворотною адресою, а не дата надходження поштового відправлення до відділення.
Ухвалою від 26 червня 2018 року Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні клопотання Митниці про залишення позову без розгляду (т. 1 а.с.177). Свою позицію суд мотивував тим, що під час відкриття провадження у справі суд визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду із зазначеним позовом та поновив такий позивачеві. Проте, станом на час відкриття провадження у справі, позивач не надавав жодних доказів на підтвердження точної дати отримання оскаржуваної відмови. З огляду на вимоги Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, протягом місяця з дня надходження до відділення поштового зв`язку поштове відправлення зберігається у вказаному відділенні та особа може протягом цього місяця отримати адресоване їй поштове відправлення, яке до моменту отримання вважається власністю відправника. Тобто, строк звернення позивача до суду із вказаним позовом має відраховуватися з 27 вересня 2017 року, коли поштове відправлення було повернуто відправнику за зворотною адресою, у зв`язку із закінченням місячного терміну зберігання поштового відправлення. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом 05 березня 2018 року, тобто, із дотриманням строків, визначених статтею 122 КАС України. 
Водночас суд першої інстанції визнав безпідставними доводи позивача про поширення на спірні правовідносини статей 56, 102 ПК України, оскільки передбачений 1095-денний строк оскарження застосовується виключно при оскарженні рішень контролюючих органів, а не листів, якими вирішуються заяви платників податків.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції і зазначив, що надходження відправлення до відділення поштового зв`язку не свідчить про отримання його позивачем. Крім того, з вказаного відстеження поштового пересилання № 6507805776306, вбачається, що відправлення було повернуто 27 вересня 2017 року за зворотною адресою у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання (т. 1 а.с. 128-130). Позивач не вказав конкретної дати отримання вказаного листа відповідача від 15 серпня 2017 року, а лише зазначив про його отримання декількома тижнями пізніше дати, визначеної у листі. З огляду на зазначене, та навіть враховуючи дату 27 вересня 2017 року, апеляційний суд підтримав висновок суду першої інстанції, що позивач не пропустив шестимісячний строк звернення до суду, встановлений КАС України.
Не погодившись з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, Митниця подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Касаційна скарга обґрунтована такими доводами:
1) позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду з цим позовом, встановлений статтею 122 КАС України, і не навів поважних причин його пропуску, а тому позов підлягав залишенню без розгляду на підставі статті 240 КАС України. Митниця доводить, що датою отримання позивачем листа Митниці № 3129/10/15-70-19-03 від 15 серпня 2017 року є 19 серпня 2017 року згідно з Нормативами № 958, відповідно, звертаючись до суду з позовом 05 березня 2018 року позивач пропустив строк звернення до суду. Також відповідач зазначає про безпідставність доводів позивача про поширення на спірні правовідносини правил, встановлених пунктом 56.18 статті 56 та статті 102 ПК України, оскільки відповідь Митниці не є рішенням контролюючого органу про нарахування грошових зобов`язань;
2) суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), а саме: статтю 67 Конституції України, пункт 46.1 статті 46, пункт 54.1 статті 54, пункт 56.11 статті 56 ПК України, частину восьму статті 257, частину восьму статті 264, частину першу статті 278, частину першу статті 295 МК України, главу 2 розділу II Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року № 651. На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що 09 березня 2017 року уповноважена особа позивача подала митну декларацію, у якій самостійно нарахувала та сплатила усі належні податки та збори, а саме: мито у сумі 47814,33 грн, а також 980,19 грн штрафних санкцій, а отже, такі зобов`язання вважаються узгодженими та не підлягають оскарженню;
3) суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (неправильне тлумачення закону, незастосування закону, який підлягав застосуванню), а саме: частину першу статті 273, частину сьому статті 280 МК України, пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 12 липня 2016 року № 1455-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо зменшення дефіциту брухту чорних металів на внутрішньому ринку» (в редакції, яка була чинною на день прийняття митної декларації від 09 березня 2017 року), статтю 26 глави 1 розділу IV Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, яка була вчинена в м. Брюссель 21 березня 2014 року у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) та 27 червня 2014 року у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI), пунктів 1, 2 статті 13 Протоколу 1 до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, а також пунктів 1, 2 наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України № 12 від 15 січня 2002 року. Митниця доводить, що підставою для застосування преференційної ставки вивізного (експортного) мита є обов`язкове дотримання всіх умов, передбачених як пунктами 1, 2 статті 13 Протоколу 1 до Угоди щодо «прямого транспортування» та перебування вантажу під постійним митним контролем, так і вимог Наказу № 12 щодо обов`язкової наявності у контракті розділу «Застереження про реекспорт». Оскільки позивач не надав доказів виконання всіх цих умов, підстави для повернення йому коштів як надмірно сплачених, відсутні;
4) суди попередніх інстанцій, зобов`язавши Митницю прийняти і подати висновок про повернення надмірно сплачених коштів, втрутилися у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, що свідчить про неправильне застосування (не застосування закону, який підлягав застосуванню) судами попередніх інстанцій частини першої статті 7, частини першої статті 8, частини другої статті 544 МК України. 
Верховний Суд ухвалою від 26 квітня 2019 року відкрив касаційне провадження за цією касаційною скаргою з метою перевірки наведених Митницею доводів.
Відзиви на касаційні скарги не надходили, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.
На підставі Розпорядження в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_1 , у провадженні якої перебувала справа № 815/985/18, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, про що складено протокол від 03 липня 2024 року.
Для розгляду справи № 815/985/18 визначено новий склад колегії суддів. Суддею-доповідачем визначено суддю Гімона М.М., судді: Васильєва І. А., Юрченко В. П.
Ухвалою від 08 липня 2024 року Верховний Суд прийняв справу до провадження, а також в порядку, встановленому статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), враховуючи реформування митної системи і реорганізацію митних органів, здійснив заміну Одеської митниці ДФС (код ЄДРПОУ 39441717) на її правонаступника - Одеську митницю (код ЄДРПОУ ВП 44005631).
Відповідно до пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційна скарга підлягає розгляду у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто до 08 лютого 2020 року.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Зміст спірних у цій справі правовідносин полягає в тому, що позивач експортував до Італії вантаж (сталевий брухт) і під час здійснення митного оформлення товару згідно з декларацією від 09 березня 2017 року, з урахуванням внесених у подальшому змін, не застосовував режим вільної торгівлі із застосуванням преференційної ставки експортного мита, сплативши усі задекларовані у ній зобов`язання. У подальшому, після митного оформлення товару, позивач отримав сертифікат EUR.1 про преференційне походження товару (з України) і звернувся до Митниці із заявою про застосування (відновлення) режиму вільної торгівлі і повернення надмірно сплачених коштів вивізного (експортного) мита. Однак, Митниця у задоволенні такої заяви відмовила з огляду на: 1) відсутність у зовнішньоекономічному контракті від 30 жовтня 2016 року розділу «Застереження про реекспорт»; 2) відсутність доказів прямої поставки вантажу з України до Італії, оскільки з поданих документів вбачається здійснення перевантаження товару у Туреччині; 3) відсутність доказів перебування вантажу під постійним митним контролем у країні перевантаження.
Позиція судів попередніх інстанцій, якщо її систематизувати, полягає в тому, що: 1) Митниця самостійно видала позивачеві сертифікат EUR.1, чим підтвердила право позивача на преференційну ставку вивізного (експортного) мита; 2) перебування вантажу під постійним митним контролем підтверджується змістом коносаменту № SGL426819 від 13 березня 2017 року, листом від контейнерної лінії б/н від 22 червня 2017 року, листом покупця від 12 липня 2017 року, дорученням № 54 від 09 лютого 2017 року; 3) незважаючи на те, що у контракті відсутній розділ «Застереження про реекспорт», обставина відсутності реекспорту підтверджується листом покупця від 19 липня 2017 року.
Проаналізувавши зміст касаційної скарги, є підстави вважати, що доводи у ній наводяться безвідносно до висновків судів попередніх інстанцій у цій справі. Зокрема, касаційна скарга не містить доводів про незгоду з висновками судів як про те, що товар перебував під постійним митним контролем, так і про відсутність обставин реекпорту відвантаженого товару іншим країнам. Митниця доводить, що позивач відповідних документів не надав, а надані ним документи таких обставин не підтверджують. Однак, суди визнали, що надані позивачем документи підтверджують обставини перебування вантажу під постійним митним контролем у країні транзиту.
Слід зазначити, що відповідно до вимог статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Оскільки вищенаведені висновки судів [про підтвердження обставини перебування вантажу під постійним митним контролем, а також про підтвердження відсутності обставин реекпорту відвантаженого товару іншим країнам] пов`язані із дослідженням та оцінкою наявних в матеріалах справи доказів, про порушення правил якої відсутні доводи у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що такі висновки судів не можуть бути переглянуті під час цього касаційного перегляду.
Відповідно, виходячи із меж касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України, ключовими питаннями, на які має надати відповідь суд касаційної інстанції, є такі (за хронологією їх вирішення): 1) перевірка правильності висновків судів попередніх інстанцій про дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом; 2) перевірка доводів Митниці про те, що відсутність у зовнішньоекономічному контракті розділу «Застереження про реекспорт» є обставиною, яка позбавляє права на застосування преференційної ставки вивізного (експортного) мита.
Вирішуючи перше ключове питання у цій справі, колегія суддів виходить з такого.
Першочергово колегія суддів звертає увагу на те, що у касаційній скарзі, аналогічно доводам заяви про залишення позову без розгляду, Митниця наполягає, що датою, з якої позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, є 19 серпня 2017 року. Однак, під час судового засідання, яке відбулося 26 червня 2018 року, Митниця змінювала свою позицію з огляду на надані нею ж докази відправлення листа від 15 серпня 2017 року, який повернувся за закінченням терміну зберігання. Митниця доводила, що відповідною датою є 28 серпня 2017 року - дата надходження листа до поштового відділення, з якої позивач міг звернутися до поштового відділення і отримати листа.
Отже, позиція Митниці в цій частині, яка викладена у касаційній скарзі, не узгоджується із позицією Митниці, яку було висловлено суду першої інстанції і в межах якої суд розглядав спірне питання.
З наданих відповідачем доказів (т. 1 а.с.128-130) вбачається, що Митниця направила позивачеві лист від 15 серпня 2017 року лише 22 серпня 2017 року, що вже спростовує доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, щодо дати « 19 серпня 2017 року». Останню дату скаржник обчислив шляхом додавання до дати листа « 15 серпня 2017 року» строку пересилання поштового відправлення, встановленого Нормативами №958, що, однак, не узгоджується з вимогами статті 122 КАС України [шестимісячний строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав].
З огляду на зміст судових рішень, а також наявні в матеріалах справи документи, Митниця не надала доказів щодо дати фактичного отримання позивачем листа від 15 серпня 2017 року, а позивач зазначав, що такий лист він отримав декількома тижнями пізніше простою кореспонденцією. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що датою вручення листа можна вважати 27 вересня 2017 року - дата повернення відправлення за зворотною адресою, і обґрунтованих доводів незгоди з таким висновком судів щодо визначеної ними дати, з якої позивач вважається обізнаним про прийнятий лист від 15 серпня 2017 року, касаційна скарга не містить.
Посилання скаржника на те, що статті 56, 102 ПК України не врегульовують спірні правовідносини, колегія суддів вважає недоречними, адже саме такий висновок зробив суд першої інстанції.
У зв`язку з викладеним, в умовах відсутності доказів отримання позивачем листа від 15 серпня 2017 року раніше ніж за шість місяців до дня звернення позивача до суду з цим позовом, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що суди в цій частині неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права.
Вирішуючи друге ключове питання у цій справі, колегія суддів виходить з такого.
Законом України «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони» від 16 вересня 2014 року № 1678-VII, ратифіковано Угоду про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі Угода).
Статтею 25 глави 1 Розділу IV Угоди встановлено, що Сторони поступово створюють зону вільної торгівлі протягом перехідного періоду, що не перевищує 10 років починаючи з дати набрання чинності цією Угодою, відповідно до положень цієї Угоди та відповідно до Статті XXIV Генеральної угоди про тарифи та торгівлю 1994 року.
Згідно зі статтями 26, 31 глави 1 Розділу IV Угоди, положення цієї Глави застосовуються до торгівлі товарами, що походять з територій Сторін.
Для цілей цієї Глави «походження» означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I до цієї Угоди («Щодо визначення концепції «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва»).
Сторони не повинні запроваджувати або зберігати в силі будь-які мита, податки або будь-які інші заходи еквівалентної дії, що накладаються на вивезення товарів або запроваджується у зв`язку з вивезенням товарів на іншу територію.
Існуючі мита або заходи еквівалентної дії, які застосовуються в Україні, як зазначено у Додатку І-C до цієї Угоди, повинні поступово анулюватися протягом перехідного періоду відповідно до Графіку, включеного до Додатку І-C до цієї Угоди. У разі внесення змін до митного законодавства України зобов`язання, взяті відповідно до Графіку, що міститься у Додатку І-C до цієї Угоди, залишатимуться чинними на основі відповідності опису товарів. Україна може застосовувати спеціальні заходи щодо вивізного (експортного) мита на умовах, визначених у Додатку І-D до цієї Угоди. Дія таких спеціальних заходів закінчиться наприкінці періоду, встановленого для такого товару у Додатку І-D до цієї Угоди.
Згідно з графіком скасування вивізного (експортного) мита (додаток І-С до Угоди) на 2017 рік при експорті до країн ЄС ставка вивізного мита на товар за кодом згідно з УКТ ЗЕД 7204499000 застосовується ставка вивізного мита - 9,5 євро за 1 тону.
Відповідно до статті 2 Протоколу І до Угоди, з метою впровадження цієї Угоди наступні товари мають вважатися як такі, що походять з України:
(a) товари, цілком вироблені в Україні, як це визначається у статті 5 цього Протоколу;
(b) товари, отримані в Україні з матеріалів, які не були вироблені цілком на її території, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в Україні відповідно до статті 6 цього Протоколу.
Згідно зі статтею 13 Протоколу І до Угоди преференційний режим, передбачений цією Угодою, застосовуються лише до товарів, які виконують умови цього Протоколу, транспортованих безпосередньо між Європейським Союзом та Україною. Проте товари у складі однієї партії можуть бути транспортовані через інші території з перевантаженням або тимчасовим зберіганням на цій території (за необхідності) за умови постійного перебування цих товарів під наглядом митних органів у країні транзиту чи зберігання, і якщо з цими товарами не виконуватиметься жодних операцій окрім розвантаження, перевантаження та заходів, необхідних для збереження в належному стані.
Підтвердження виконання умов, наведених у пункті 1, мають бути надані митним органам країни імпорту у вигляді: 
(a) єдиного транспортного документа, який регламентує перевезення товарів із країни експорту через країну транзиту; або
(b) сертифіката, виданого митними органами країни транзиту: (i) з повним описом транспортованих товарів; (ii) з позначенням дат розвантаження та перевантаження товарів і, за необхідності, назв суден або інших використаних транспортних засобів; (iii) з підтвердженням умов перебування цих товарів у країні транзиту; або
(c) за відсутності цих документів - будь-яких документальних свідчень.
Згідно з вимогами Наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 15 січня 2002 року № 12 «Про заходи щодо запобігання реекспорту товарів українського походження в рамках міждержавних двосторонніх Угод про вільну торгівлю», з метою недопущення несанкціонованого реекспорту товарів українського походження, на які згідно із законодавством України встановлено вивізне (експортне) мито та вивезення яких здійснюється в рамках Угод про вільну торгівлю, укладених Урядом України з Урядами іноземних держав, наказано уключати при укладенні резидентами України зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про експорт товарів українського походження, на які згідно із законодавством України встановлено вивізне (експортне) мито, з нерезидентами держав, з якими укладені і діють Угоди про вільну торгівлю, розділ «Застереження про реекспорт» такого змісту: «Сторони погодилися, що Покупець не буде здійснювати реекспорт товару, який є предметом цього договору (контракту), на ринки третіх країн, без попередньої письмової згоди Міністерства економічного розвитку і торгівлі України» (пункт 1 Наказу №12).
Отже, колегія суддів погоджується з доводами Митниці про те, що зовнішньоекономічний контракт, який укладений між позивачем та Sunrise Industries LTD, United Kingdom, обов`язково мав містити розділ «Застереження про реекспорт». 
Водночас згідно з висновками судів попередніх інстанцій, проти яких відсутні обґрунтовані заперечення в касаційній скарзі, позивач підтвердив належними і допустимими доказами відсутність обставин здійснення покупцем реекспорту отриманого вантажу третім країнам [дотримання застережень, визначених цим Наказом №12]. Також суди встановили відповідність товару умовам Протоколу І до Угоди, а саме: наявність сертифікату EUR.1 А500.004599, який є документом, що підтверджує статус преференційного походження товару; надання позивачем належних і допустимих доказів транспортування вантажу з України до країни Європейського Союзу, а у країні транзиту (Туреччині) - перебування вантажу під митним контролем. 
За таких обставин, в межах встановлених конкретно у цій справі обставин, не вбачається підстав для визнання висновків судів попередніх інстанцій в цій частині помилковими.
Більш того, у листі від 14 червня 2017 року № 2196/10/15-70-19-03 Митниця, з огляду на відсутність у контракті відповідного розділу, просила позивача надати інформацію та/або документи на підтвердження відсутності обставин перепродажу товару за межами України, надані покупцем. Відповідно, не врахування в подальшому інформації, наданої покупцем, через відсутність відповідного розділу у контракті, свідчить про непослідовність дій відповідача.
Відповідно, доводи Митниці в цій частині є необґрунтованими.
Доводи Митниці про те, що самостійне декларування до сплат сум є обставиною, яка позбавляє декларанта можливості в подальшому звертатися із заявою про повернення надмірно сплачених коштів, колегія суддів визнає безпідставними, виходячи з таких мотивів.
За правилами частини першої статті 24 МК України кожна особа має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів, їх посадових осіб та інших працівників, якщо вважає, що цими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси.
Митне законодавство передбачає можливість виникнення правової ситуації, пов`язаної з помилковою та/або надмірною сплатою митних платежів (стаття 301 МК України). 
У разі незгоди з рішенням чи дією митних органів щодо визначення, призначення, заявлення, з`ясування достовірності, коригування та/чи інших дій щодо митної вартості, митного контролю і митного оформлення, декларант може піддати ці дії чи рішення судовому контролю.
Якщо суд визнає рішення або дії митних органів із зазначених питань протиправними, зобов`яже вчинити певні дії відповідно до вимог митного законодавства і коли у рішенні суду буде констатована неправильність чи хибність рішень чи дій митних органів, які зумовили (призвели, потягли) помилкову та/або надмірну сплату сум митних платежів, ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, встановлених у статті 301 МК України, статті 43 ПК України, статті 45 БК України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженим Наказом Державної митної служби України від 20 липня 2007 року № 618 (який був чинним до 26 вересня 2017 року) або Порядком повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 18 липня 2017 року № 643 (який набрав чинності з 26 вересня 2017 року).
Наведене у пункті 56.11 статті 56 ПК України положення стосується неможливості оскарження самостійно узгоджених грошових зобов`язань в адміністративному або судовому порядку.
Тобто, платник зобов`язаний спочатку сплатити самостійно узгоджену суму зобов`язання та не має права її оскаржувати, але не позбавлений права повернути помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання відповідно до положень статті 43 ПК України та статті 301 МК України.
Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 200/10028/19-а. 
Безпідставними, на переконання колегії суддів, є і доводи Митниці про втручання судів попередніх інстанцій в її дискреційні повноваження.
Дійсно, у разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення та встановлення в судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення чи вчинити дії конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас повноваження державного органу не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант його поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Зважаючи на те, що установлені судами обставини та застосовані норми матеріального права свідчать про те, що бездіяльність відповідача щодо невчинення дій, необхідних для повернення позивачу надмірно сплачених коштів, є протиправною, суд міг зобов`язати відповідача вчинити конкретні дії прямо передбачені законом, які відповідач мав вчинити, але протиправно не вчинив.
Аналогічний висновок викладений зокрема (але не виключно) у постанові Верховного Суду від 27 червня 2023 року у справі № 814/767/15.
Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України за наслідками попереднього розгляду справи суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З урахуванням викладеного, касаційна скарга, в межах її доводів, задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 341, 343, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Одеської митниці ДФС залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді	М.М. Гімон І.А. Васильєва   В.П. Юрченко