ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 р. 	Справа № 520/3399/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 22.05.24  по справі № 520/3399/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління ДПС у Харківській області                        
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Харківській області ( далі по тексту – ГУ ДПС в Харківській області, відповідач, контролюючий орган), в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0455206-2405-2031-UА63120270000028556 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 01.01.2020 року по 31.12.2020 року від 10.11.2023 року;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0455207-2405-2031-UА63120270000028556 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 01.01.2021 року по 31.12.2021 року від 10.11.2023 року;
- стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 17422,40 грн, що складаються з судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 15000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень № 0455207-2405-2031-UА63120270000028556 та № 0455207-2405-2031-UА63120270000028556, оскільки при нарахуванні за вказаними рішеннями податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2021 роки, на належні ОСОБА_1 нежитлові будівлі контролюючим органом було неправомірно застосовано ставку 1% від мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. для класу будівель «готельні», «офісні», «торговельні», а не як належало - 0,1% від мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. для класу будівель «інші будівлі», що визначено у Додатку № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 № 542/17.
Посилаючись на Технічний паспорт на виробничий будинок літ. Б-4, Технічний паспорт на виробничий будинок адміністративний корпус літ. А-4, Технічний паспорт на виробничий будинок котельна літ. Ж-1, Технічний паспорт на виробничий будинок нежитлова будівля літ. Д-1 з виробництва продуктів харчування з дегустаційною залою, Технічний паспорт на виробничий будинок нежитлова будівля літ. Р-1 з виробництва хлібобулочних виробів та на Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений та введений в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (далі по тексту - ДК 018-2000), наголошувала, що спірні будівлі віднесені до ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, а саме, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо), підрозділ будівлі нежитлові, група 125 будівлі промислові та склади, клас 1251 будівлі промисловості.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 у справі № 520/3399/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, Харків, Харківська область, 61000) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0455206-2405-2031-UА63120270000028556 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 01.01.2020 року по 31.12.2020 року від 10.11.2023 року.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0455207-2405-2031-UА63120270000028556 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 01.01.2021 року по 31.12.2021 року від 10.11.2023 року.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП 43983495, м. Харків, вул. Пушкінська, буд.46, 61057) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП 43983495, м. Харків, вул. Пушкінська, буд.46, 61057) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на викладення судом висновків, які не відповідають обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 по справі № 520/3399/24, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі; справу розглянути за участю представника ГУ ДПС у Харківській області, повідомивши про дату, місце та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про невірне застосування судом першої інстанції приписів п.п. 266.1.1 п. 266.1, п.п. 266.2.2 п. 266.2, п.п. 266.3.1 п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, що є самостійною підставою для його скасування.
Звернув увагу, що за даними ІТС «Податковий блок» нежитлові будівлі за адресою АДРЕСА_2 в 2020-2021 роки були визначені позивачем шляхом подання форми 20-ОПП «Відомості про об`єкти оподаткування» як об`єкти будівлі торгівельні (магазин), що використовується у господарській діяльності. При цьому, рішенням ХХІ Харківської міської ради VII скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у м. Харкові» встановлено ставки з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 % від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр, що в свою чергу, свідчить про правомірність винесених податкових повідомлень-рішень. 
Посилаючись на Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою – їх цільовим призначенням, переконував, що для ідентифікації об`єктів нерухомого майна як таких, що використовуються платниками податків у господарській діяльності, останні повинні звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо присвоєння об`єкта нерухомості до класу 1251 «Будівлі промисловості».
До того ж, в силу п.п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України, платники податку мають право звернутись із письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних та у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів контролюючий орган проводить перерахунок сум податку і надсилає (вручає) нове ППР, в той час як попереднє ППР вважається скасованим.
Разом з цим, позивачем не надавались до контролюючого органу докази використання нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , у власній господарській діяльності, так само не надано доказів функціонального (цільового) призначення таких будівель, що в свою чергу свідчить про відсутність в діях контролюючого органу ознак протиправності. 
Додатково зауважив, що види діяльності ОСОБА_1 не підпадають під промислове виробництво.
Також переконував про залишення поза увагою судом першої інстанції того факту, що позивач до 01.07.2021 був зареєстрований як ФОП єдиного податку 3 групи, згідно із наданою податковою декларацією платника єдиного податку за 2020-2021 роки та отримав дохід від видів діяльності за КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, КВЕД 77.40 Лізинг інтелектуальної власності та подібних продуктів, крім творів, захищених авторськими правами, КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником нежитлової нерухомості, що розташована за адресою АДРЕСА_2 та складається з кількох будівель, а саме літ. «А-4», «Б-4», «Д-1», «Ж-1», «Р-1».
Головним управлінням ДПС у Харківській області складено податкові повідомлення-рішення № 0455206-2405-2031-UА63120270000028556 про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 244 434,54 грн з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 01.01.2020 року по 31.12.2020 року та № 0455207-2405-2031- НОМЕР_2 про визначення суми податкового зобов`язання в розмірі 338 754,00 грн з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 01.01.2021 року по 31.12.2021 року.
Не погодившись із винесеними контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки за змістом наданих до матеріалів справи технічних паспортів на належні ОСОБА_1 будівлі, останні є виробничими будинками, клас 1251 «будівлі промисловості», що відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 р. № 542/17, у 2021 році є підставою для віднесення таких будівлей до категорії "інші будівлі", до яких застосовуються ставка 0,1 відсотка, а не 1 відсоток, як при винесені оскаржуваних рішень.
Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не вчинено жодних дій для проведення звірки даних, судом зазначено, що право платника податків ініціювати проведення звірки даних не може вважатись обов`язковим порядком досудового врегулювання спору та жодним чином не нівелює висновок суду про протиправність спірного рішення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність винесених ГУ ДПС в Харківській області ППР № 0455206-2405-2031-UА63120270000028556 та № 0455207-2405-2031-UА63120270000028556 та наявність підстав для їх скасування.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі по тексту -ПК України).
Згідно з пп. 16.1.4 п.16.1 ст. 16 ПК України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
За визначенням, наведеним у ст.265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп. 266.1.1п. 266.1 ст.2 61 ПК України).
Як встановлено положеннями пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Приписами пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України).
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п.266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що контролюючим органом на підставі інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно було проведено нарахування податку на нерухоме майно ОСОБА_1 за 2020-2021 роки по належним їй на праві власності об`єктам нерухомого майна, зокрема, за нежитлові будівлі, розташовані за адресою : АДРЕСА_2 , загальна площа 5645,90 кв.м, зареєстроване з 29.11.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1424603363101.
При визначенні розміру спірного податку контролюючий орган керувався рішенням ХХІ сесії Харківської міської ради VІІ скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» (зі змінами та доповненнями).
Згідно з Додатком № 1 до рішення ХХІ сесії Харківської міської ради VІІ скликання від 22.02.2017 № 542/17 ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування.
Колегією суддів встановлено, що за змістом Додатку № 1 до рішення ХХІ сесії Харківської міської ради VІІ скликання від 22.02.2017 № 542/17, зі змінами, внесеними Рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18 встановлено наступні ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб:
- будівлі готельні – 1%;
- будівлі офісні – 1%;
- будівлі торговельні – 1%;
- гаражі – 0,1%;
- будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) – 1%;
- господарські (присадибні) будівлі – 0%;
- інші будівлі – 0,1%.
З наведеного слідує, що ставка податку коливається в залежності від цільового призначення нежитлового приміщення, яке перебуває у власності особи.
Згідно з абзацом 7 підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Відповідно до підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Згідно з пунктом 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено та введено у дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.
Класифікатор забезпечує уніфікацію об`єктів нерухомості за функціональним призначенням та містить Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою.
Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.
Відповідно до вказаного ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з якими:
- споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт;
- будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів;
- інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.
Відповідно до ДК 018-2000 Будівлі промислові та склади (125) включають в себе зокрема:
1251 Будівлі промислові. Цей клас включає: криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо за їх функціональним призначенням.
1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості 1251.7 Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлознопаперової промисловості 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне 
1252 Резервуари, силоси та склади. Цей клас включає: резервуари та ємності, резервуари для нафти та газу, силоси для зерна, цементу та інших сипучих мас, холодильники та спеціальні склади.
Цей клас включає також: - складські площадки.
1252.1 Резервуари для нафти, нафтопродуктів та газу 1252.2 Резервуари та ємності інші 1252.3 Силоси для зерна 1252.4 Силоси для цементу та інших сипучих матеріалів 1252.5 Склади спеціальні товарні 1252.6 Холодильники 1252.7 Складські площадки 1252.8 Склади універсальні 1252.9 Склади та сховища інші.
Колегія суддів зазначає, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
При цьому, ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений у постанові від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16.
Позивач стверджує, що належна йому на праві власності нежитлова нерухомість відноситься до ДК 018-2000 1251 Будівлі промислові, ставка податку у розумінні рішення ХХІ сесії Харківської міської ради VІІ скликання від 22.02.2017 № 542/17, зі змінами, внесеними Рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18, за які встановлена на рівні 0,1%.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав (а.с. 14-32) відомості щодо цільового призначення нежитлових будівель відсутні, у графі «об`єкт нерухомого майна» зазначено нежитлові будівлі, об`єкт житлової нерухомості: Ні, в графі «додаткові відомості» вказано літ. «Ж-1» загальною площею 96,7 кв.м, літ. «Р-1» загальною площею 149,2 кв.м, літ. «Б-4» загальною площею 3602,5 кв. м., літ. «Д-1» загальною площею 1393,5 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-20, 2-го поверху № 42-55,55а в літ. «А-4» загальною площею 404,0 кв.м., тобто, без конкретизації приналежності.
При цьому, позивачем на підтвердження відповідності спірної нерухомості класу 1251 Будівлі промислові додано до матеріалів справи технічний паспорт на спірну нерухомість, при дослідженні якого можливо класифікувати функціональне призначення нерухомого об`єкту, щодо якого прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до експлікації до технічного паспорту на виробничий будинок –літ. Б-4, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 3602,7 м.кв. останній складається із цехів, комори, підсобної, складу, а також містить в собі сходи, коридори, виробничий участок, кабінети, вбиральні, душ, прохідну та роздягальну.
За змістом експлікації до технічного паспорту на виробничий будинок – літ. А-4, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 404 м.кв. останній складається із приймальні, допоміжної, виставочного залу, а також містить в собі кабінет, коридор, вбиральню, санвузол та кімнату охорони.
Відповідно до експлікації до технічного паспорту на виробничий будинок – котельна літ. Ж-1, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 98,1 кв.м. останній складається із котельної.
За змістом експлікації до технічного паспорту на виробничий будинок – нежитлова будівля літ. Д-1 з виробицтва продуктів харчування з дегустаційною залою, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 1393,5 кв.м. останній складається із комори, компресорної, підсобної, лабораторії, складу, цеху, а також містить в собі роздягальні, санвузол, коридори, душ, кабінет та вбиральні.
Відповідно до експлікації до технічного паспорту на виробничий будинок – нежитлова будівля літ. Р-1 з виробництва хлібобулочних виробів, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 149,2 кв.м. останній складається із цеху, складу, підсобної та містить в собі коридор, душ та вбиральню.
Крім того, на підтвердження вказаних обставин позивачем також надано до матеріалів справи «Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки», за змістом яких наміром забудови є – реконструкція виробничих будівель літ. А-4 (нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-20, 2-го поверху № 42-55, 55а), літ. Б-4, літ. Д-1 (літ. Д1-1, літ. Д2-1, літ. Д3-1), літ. Р-1, літ. Ж-1, під виробництво продуктів харчування з дегустаційними залами.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний об`єкт нерухомості за своїми технічними характеристиками відповідно до ДК 018-2000 відноситься до класу 1251 Будівлі промислові.
За викладених обставин, враховуючи встановлені під час розгляду справи технічні характеристики спірної нерухомості, колегія суддів вважає, що при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючий орган мав застосовувати ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 0,1 %, встановленому рішенням ХХІ сесії Харківської міської ради VІІ скликання від 22.02.2017 № 542/17, зі змінами, внесеними Рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18 для «інших будівель».
Разом з цим, з наявного в матеріалах справи розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки вбачається, що контролюючим органом застосовано ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебуває у власності ОСОБА_1 у розмірі 1%. При цьому, обрання такої ставки податку було зумовлено тим, що ГУ ДПС в Харківській області вважало, що нежитлова нерухомість позивача відноситься до торгівельних будівель.
Колегія суддів зазначає, що таких висновків відповідач дійшов на підставі того, що за даними ІТС «Податковий блок» нежитлові будівлі за адресою АДРЕСА_2 , в 2020-2021 роки були визначені позивачем, як об`єкти будівлі торгівельні (магазин), що використовуються у господарській діяльності, шляхом подання форми 20-ОПП «Відомості про об`єкти оподаткування».
Разом з цим, колегія суддів наголошує, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
При цьому, відповідачем не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.
Отже, ГУ ДПС в Харківській області необґрунтовано кваліфіковано нежитлову власність позивача в якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1 як для торгівельних будівель, у той час як до вказаних будівель повинна застосовуватися ставка податку у 2020-2021 роках як для «інших будівель» 0,1%.
Щодо посилань ГУ ДПС в Харківській області на невиконання позивачем обов`язку щодо звірки даних, суд зазначає, що право платника податків ініціювати проведення звірки даних не може вважатись обов`язковим порядком досудового врегулювання спору та жодним чином не нівелює висновок суду про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень.
Водночас, відповідачем не надано до матеріалів справи документів із зазначенням відомостей щодо цільового призначення належних позивачу нежитлових будівель, як торгівельних, які б підтверджували обґрунтованість застосування ставки податку на рівні 1%. Крім того, за відсутності такої інформації, контролюючий орган мав вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаних будівель для визначення розміру ставки податку, а не на власний розсуд, без законного на те обґрунтування довільно визначати так ставку податку.
Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єкту нерухомого майна (належного позивачу нежитлового приміщення) у розмірі 1% контролюючим органом ані до суду першої ані апеляційної інстанції не надано.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права
У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".
У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. А тому, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4. пункту 4.1. статті4 Податкового кодексу України).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі № 822/2687/17.
Верховний Суд в даному рішенні прийшов до висновку, що вирішення спору у цій справі на користь платника податків обумовлено як прогалиною у нормативному регулюванні вказаних правовідносин, так і положеннями податкового принципу презумпції правомірності платника податків.
Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В силу ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідач правомірності свого рішення належним чином не довів.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень № 0455206-2405-2031-UА63120270000028556 та № 0455207-2405-2031-UА63120270000028556 діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ПК України, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже, наявні підстави для їх скасування.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).
Згідно з ч. 6 ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).
З аналізу положень ст.134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Нормами ст. 19 цього Закону регламентовано такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача до суду першої інстанції було подано: ордер про надання правничої (правової) допомоги, договір № 02/02-24 про надання правової допомоги від 02.02.2024, розрахунок винагороди за Договором № 02-02/24 від 02.02.2024, квитанцію про оплату послуг адвоката.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір № 02/02-24 про надання правової допомоги від 02.02.2024 за змістом п. 1 якого, адвокат надає правову допомогу клієнтові з приводу представництва його інтересів в органах досудового розслідування, судах, інших правоохоронних органах, органах виконавчої служби, приватних виконавців інших органах, установах, організаціях та товариствах не залежно від форм власності та підпорядкування. 
Відповідно до п. 3 вказаного Договору, правова допомога надається платно. Розмір оплати визначається сторонами окремим додатком до договору, який підписується сторонами та є невід`ємною частиною договору.
За змістом розрахунку винагороди за Договором № 02-02/24 від 02.02.2024 адвокатом надано наступні послуги:
- консультація щодо застосування оподаткування фізичних осіб податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, порядку оскарження рішень податкових органів – вартість послуги 2500 грн;
- підготовка позовної заяви про стягнення грошових коштів – вартість послуги 4000 грн;
- участь у суді першої інстанції з розгляду справи в порядку КАС України – вартість послуги 8500 грн.
Всього – 15000 грн.
На підтвердження здійсненої оплати за надання правничої допомоги також надано квитанцію на суму 15000 грн.
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм ч.ч. 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.5 ст. 134 КАС України.
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, надаючи оцінку обґрунтованості визначеному до стягнення судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн, колегія суддів зауважує, що зі змісту апеляційної скарги не вбачається будь-яких заперечень щодо стягнутої судом першої інстанції з відповідача суми судових витрат на правничу допомогу у такому розмірі.
При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, зокрема, представником позивача складено позовну заяву.
Так, зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу з 15000 грн до 4000,00 грн, суд першої інстанції виходив з принципу співмірності та зауважив, що дана адміністративна справа розглядалась у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін за наявними матеріалами справи, а також відноситься до справ незначної складності.
Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції були досліджені наявні в матеріалах справи докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу та застосовано принцип співмірності щодо заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, з огляду на ступінь складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, прийняття судом першої інстанції рішення про задоволення позову та з огляду на незначну суму судових витрат на правничу допомогу, визначену судом – 4000,00 грн, колегія суддів не вбачає підстав для її зменшення.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 по справі № 520/3399/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова