ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" липня 2024 р.           Справа№ 910/18895/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Яковлєва М.Л. 

без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 

у справі №910/18895/23 (суддя О.М. Спичак)

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн»
до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина полісся»
про  стягнення 240654,67 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина полісся» про стягнення 240654,67 грн, з яких 226064,18 грн пені та 14590,49 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023. Позивач зазначає, що відповідач прострочив оплату поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим останнім нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 226064,18 грн пені та 14590,49 грн 3% річних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 по справі №910/18895/23 позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» пеню у розмірі 218134 грн 49 коп., 3% річних у розмірі 14226 грн 34 коп. та судовий збір у розмірі 3485 грн 59 коп.
В іншій частині позову відмовлено.
Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, однак встановивши необґрунтованість зроблених позивачем розрахунків заявлених сум, суд частково задовольнив позовні вимог, виходячи з власних розрахунків сум пені та 3% річних.
Водночас, суд зазначив про   відсутність правових підстав для зменшення розміру 3% річних.

Вимоги та зміст апеляційної скарги.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 по справі №910/18895/23 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» пені у розмірі    218    134,49 грн відмовити.
Здійснити перерахунок суми судового збору, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» за рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 у справі № 910/18895/23 пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 у справі № 910/18895/23.
Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги:
- судом проігноровано доводи про те, що в діях відповідача відсутня вина скаржника та те, що під час виконання зобов`язань мали місце обставини непереборної сили;
- судом не було досліджено майновий стан позивача поруч з майновим станом відповідача, що призвело до неврахування інтересів обох сторін;
- судом проігноровано судову практику, на яку посилався скаржник при обґрунтуванні підстав для звільнення від відповідальності.

Клопотання та відзив учасників справи.
07.05.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить суд залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до безпідставності доводів апелянта, оскільки за доводами позивача, розраховані пеня разом із 3% річних у даному спорі не є надмірно великими, а посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, як на підставу для звільнення його від відповідальності є необґрунтованими з огляду на ненадання відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження виникнення обставин форс-мажору при виконанні Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023. 

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги.
04.03.2024 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 по справі №910/18895/23.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.
На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/18895/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 07.03.2024 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 по справі №910/18895/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/18895/23    на адресу Північного апеляційного господарського суду.
18.03.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/18895/23.
Ухвалою    Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 по справі №910/18895/23 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
22.03.2023 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 по справі №910/18895/23, розгляд якої здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. ч. 1, 3   ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України)   у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Так, згідно з ч. 13   ст. 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 3   ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
28.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Зелена долина полісся» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» (постачальник) укладено Договір поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001.
Відповідно до умов п.1.1 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 постачальник зобов`язався поставляти та передавати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти пшеницю 4 класу.
Згідно з п. 2.1 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 кількість пшениці у вазі, що навантажено на транспорт, наданий покупцем, становить 550 (п`ятсот п`ятдесят) (+-10%) т, що визначить покупець.
У пункті 3.1 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 сторони погодили, що ціна товару за 550 (+/-10%) т складає 4218499,89 грн. (сума з ПДВ, +/-5%).
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 прострочив оплату поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 226064,18 грн пені та 14590,49 грн 3% річних.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач повідомив, що невиконання ним обов`язку з оплати продукції, поставленої позивачем, обумовлене суттєвими проблемами з веденням господарської операції, що пов`язано з блокуванням Чорноморської угоди по кінець вересня 2023 року, що вказує на існування форс-мажорних обставин. Крім того, відповідач вказав на неправильність розрахунків пені та 3% річних, здійснених позивачем, та просив суд зменшити розмір штрафних санкцій.
Фактично, аналогічні доводи містить й апеляційна скарга відповідача.
Перевіривши матеріали справи та оцінивши доводи учасників справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно з пунктом 1 частини 2  статті 11 Цивільного кодексу України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1  статті 509 Цивільного кодексу України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Згідно з ч. 1  ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.ч. 1. 2  ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Судом встановлено, що на виконання умов Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято пшеницю на загальну суму 4292438,69 грн, що підтверджується видатковими накладними №132 від 31.03.2023 на суму 1557930,36 грн, №133 від 01.04.2023 на суму 369540,59 грн,    №134 від 02.04.2023 на суму 797219,78 грн, №135 від 03.04.2023 на суму 772522,38 грн, №141 від 03.04.2023 на суму 795225,58 грн    та товарно-транспортними накладними: №2903/01, №2903/02, №2903/03 №2903/04, №2903/05, №2903/06, №2903/10 від 29.03.2023, №3003/01, №3003/02, від 30.03.2023, №3103/03, №3103/04, №3103/05 від 31.03.2023, №0104/01, №0104/02, №0104/03, № 0104/04, №0104/05, №0104/06, №0104/07 від 01.04.2023, №0304/01, №0304/02, №0304/03 від 03.04.2023.
Відповідно до ч. 1  ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п. 6.2 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 покупець здійснює оплату 86% вартості переданої йому партії товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 банківських днів з моменту вивантаженню кожної з партій в сумі, що відповідає вартості кожної партії товару. Решту 14% покупець зобов`язується сплатити протягом 10 банківських днів з моменту реєстрації податкової накладної.
Отже, відповідач повинен був оплатити 86% вартості кожної партії товару наступним чином:
1) за видатковою накладною №132 від 31.03.2023 на суму 1557930,36 грн - до 14.04.2023 86% вартості товару, що становить 1339820,06 грн,
2) за видатковою накладною №133 від 01.04.2023 на суму 369540,59 грн - до 14.04.2023 86% вартості товару, що становить 317804,91 грн,
3) за видатковою накладною №134 від 02.04.2023 на суму 797219,78 грн - до 14.04.2023 86% вартості товару, що становить 685609,01 грн,
4) за видатковою накладною №135 від 03.04.2023 на суму 772522,38 грн - до 17.04.2023 86% вартості товару, що становить 664369,25 грн,
5) за видатковою накладною №141 від 03.04.2023 на суму 795225,58 грн - до 17.04.2023 86% вартості товару, що становить 683894,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що відповідна податкова накладна за видатковою накладною №132 від 31.03.2023 на суму 1557930,36 грн була доставлена позивачем до державної податкової служби 12.04.2023, податкова накладна за видатковою накладною №133 від 01.04.2023 на суму 369540,59 грн - 27.04.2023, податкова накладна за видатковою накладною №134 від 02.04.2023 на суму 797219,78 грн - 28.04.2023, податкова накладна за видатковою накладною №135 від 03.04.2023 на суму 772522,38 грн - 28.04.2023, податкова накладна за видатковою накладною №141 від 03.04.2023 на суму 795225,58 грн    - 28.04.2023.
Таким чином, відповідач повинен був оплатити решту 14% вартості кожної партії товару наступним чином:
1) за видатковою накладною №132 від 31.03.2023 на суму 1557930,36 грн - до 26.04.2023 14% вартості товару, що становить 218110,24 грн,
2) за видатковою накладною №133 від 01.04.2023 на суму 369540,59 грн - до 11.05.2023 14% вартості товару, що становить 51735,68 грн,
3) за видатковою накладною №134 від 02.04.2023 на суму 797219,78 грн - до 12.05.2023 14% вартості товару, що становить 111610,77 грн,
4) за видатковою накладною №135 від 03.04.2023 на суму 772522,38 грн - до 12.05.2023 14% вартості товару, що становить 108153,13 грн,
5) за видатковою накладною №141 від 03.04.2023 на суму 795225,58 грн - до 12.05.2023 14% вартості товару, що становить 111331,58 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2023 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 1366605,58 грн, 04.04.2023 - грошові кошти у розмірі 324158,41 грн, 04.04.2023 - грошові кошти у розмірі 699315,60 грн, 04.0.42023 - грошові кошти у розмірі 677651,21 грн, 07.06.2023 - грошові кошти у розмірі 350000,00 грн.
Судом встановлено, що у липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина полісся» про стягнення заборгованості за Договором поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 (справа №910/11084/23).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/11084/23, яке набрало законної сили, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина полісся» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікон-Лайн» заборгованість за Договором поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 у розмірі 874707,89 грн.
Як вказує позивач у позовній заяві, стягнуту рішенням суду заборгованість за Договором поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 відповідач сплатив 26.10.2023.
Вказані обставини були визнані відповідачем у заявах по суті спору.
Відповідно до  статті 193 Господарського кодексу України  суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей  525,  526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України  передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до  статті 610 Цивільного кодексу України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до пункту 3 частини 1  статті 611 Цивільного кодексу України  у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
У зв`язку з простроченням оплати відповідачем поставленого позивачем товару позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 226064,18 грн за період з 13.04.2023 по 26.10.2023.
Штрафними санкціями у  Господарському кодексі України  визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1  статті 230 Господарському кодексі України).
У відповідності до норм частини 1  статті 549 Цивільного кодексу України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 3  ст. 549 Цивільного кодексу України  пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Згідно з  статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»  платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»  передбачає, що розмір пені, передбачений  статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 6  статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до п. 7.3 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 у разі невиконання будь-якою стороною зобов`язань, визначених цим договором, сторона, яка не виконує умов цього договору, сплачує іншій стороні неустойку у вигляд пені за кожен день прострочення в розмірі  0,5%  від суми несвоєчасно поставленого товару або суми несвоєчасної оплати за поставлений товар або дій, відповідно до умов п. 6.3 договору.
Згідно з п. 8.4 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 за несвоєчасну оплату поставленого товару покупець зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі  0,05%  від суми прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБ, яка діяла в період прострочення за кожний день прострочення.
Таким чином, умовами п. 7.3 договору визначено, що пеня становить 0,5% від суми простроченого платежу, а п. 8.4 договору - що пеня становить 0,05% від суми простроченого платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.
Contra proferentem  (лат.  verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem  - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20).
За твердженнями позивача, текст Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 було розроблено Товариством з обмеженою відповідальністю «Зелена долина полісся», що не заперечувалось відповідачем у заявах по суті спору.
Відтак, враховуючи принцип Contra proferentem, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що умови договору про нарахування пені слід тлумачити не на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина полісся» (відповідача), тобто, відсутні підстави для нарахування пені у розмірі 0,05% від суми простроченого платежу.
При цьому судом враховано, що відповідно до ч. 2  ст. 343 Господарського кодексу України  платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Аналогічна правова позиція щодо розміру обчислення пені на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/10224/14, від 23.05.2018 у справі №910/15492/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.
За викладених обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що за прострочення виконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого позивачем товару обґрунтованим нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.
Перевіривши розрахунок пені, долучений позивачем до позовної заяви, суд першої інстанції правильно зауважив про його необґрунтованість, оскільки позивач нараховує пеню з 13.04.2023, тоді як прострочення виникло з 18.04.2023 (враховуючи строки оплати та здійснені відповідачем оплати). Також, позивачем не враховано, що дата оплати не входить до періоду нарахування пені.
Таким чином, за правильним розрахунком суду першої інстанції, обґрунтованим розміром пені за прострочення оплати відповідачем товару за Договором поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 є  218134,49 грн, з чим погоджується колегія суддів та що сторонами у справі не заперечується.
Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 14590,49 грн за період з 13.04.2023 по 26.10.2023.
Відповідно до  статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
За наслідками перевірки розрахунку 3% річних, долученого позивачем до позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки позивач нараховує 3% річних з 13.04.2023, тоді як прострочення виникло з 18.04.2023 (враховуючи строки оплати та здійснені відповідачем оплати). Також, позивачем не враховано, що дата оплати не входить до періоду нарахування 3% річних.
За таких обставин, судом здійснено власний розрахунок 3% річних та встановлено, що обґрунтованим розміром 3% річних за прострочення оплати відповідачем товару за Договором поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 є  14226,34 грн, з чим також погоджується колегія суддів та що сторонами у справі не заперечується.
Заперечення відповідача проти позову зводяться посилань на існування форс-мажорних обставин. Разом з цим, апеляційна скарга містить аналогічні доводи, з приводу чого суд зазначає наступне.
Відповідач зазначає, що він мав суттєві проблеми із веденням господарської діяльності з початку повномасштабного вторгнення росії, а за час з моменту блокування Чорноморської угоди по кінець вересня 2023 року і до перших ризикових операцій наприкінці жовтня 2023 року він не реалізував жодного кілограму господарської продукції, що в свою чергу, значно вплинуло на фінансовий стан підприємства та спроможність вчасно виконувати зобов`язання перед контрагентами, через обставини, на які він не мав впливу.
При цьому, відповідач за першої ж нагоди, повідомив позивача про ряд обставин, які ускладнюють вчасне виконання зобов`язань за Договором поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023.
Відповідно до п. 9.1 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, якщо невиконання зобов`язань стало внаслідок дії обставин непереборної сили, які не дозволяють виконати сторонам свої зобов`язання і безпосередньо вплинули на можливість виконувати цей договір. При цьому строк виконання зобов`язань сторонами відстрочується відповідно до часу, протягом якого діють такі обставини.
Сторона, що не виконує свого зобов`язання внаслідок дії непереборної сили повинна невідкладно з урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв`язку та характеру наявних перешкод сповістити іншу сторону про перешкоду та її вплив на виконання зобов`язань за договором, а також в письмовій формі повідомити іншу сторону протягом 10 календарних днів з моменту настання форс-мажорних обставин. При невиконанні цих умов сторона звільняється від права посилатися на дії непереборної сили (п. 9.2 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023).
Відповідно до п. 9.3 Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 достатнім підтвердження наявності форс-мажорних обставин є документ, виданий відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до частини першої, другої  статті 614 Цивільного кодексу України  особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина перша  статті 617 Цивільного кодексу України), а за умовами пункту 8.3 договору і підставою для вчинення правочину - розірвання договору в односторонньому порядку, якщо обставини непереборної сили тривають більше тридцяти днів.
Згідно з нормами  статті 218 Господарського кодексу України  у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2  статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні»).
У постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування  статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»  зазначив, що: - ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності; - форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом; - наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей  14,  14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України»  шляхом видачі сертифіката.
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.
ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).
Вказаний лист ТПП України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.
У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22 Верховний Суд виклав наступні висновки: - лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин; - форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання; - наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22, викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні  статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.
У постанові від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що: - ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили); - вказаний лист ТПП України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні; - лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
На підставі викладеного судова колегія звертає увагу, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
Торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац 3 частини третьої  статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Згідно з частиною першою  статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні»  торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин у правовідносинах між сторонами, які виникли при виконанні Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023.
Натомість, відповідного Сертифікату ТПП України, який би посвідчував виникнення обставин форс-мажору саме за Договором поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 відповідачем суду не надано.
При цьому, суд звертає увагу, що сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором.
У постанові від 13.09.2023 у справі №910/7679/22, Верховний Суд зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень  стаття 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні.  Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором.
Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження виникнення обставин форс-мажору при виконанні Договору поставки сільськогосподарської продукції №БС-1001 від 28.03.2023 відповідачем суду не надано.
Крім того, судом враховується, що договір поставки було укладено між сторонами вже під час війни, а тому відповідач повинен був усвідомлювати всі ризики настання несприятливих обставин ведення господарської діяльності у воєнний стан.
Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими  Господарським кодексом України  та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  (частина перша  статті 199 Господарського кодексу України).
Згідно з частиною третьою  статті 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Аналогічні приписи наведено у  статті 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналіз приписів  статей 551 Цивільного кодексу України,  233 Господарського кодексу України  дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Відповідно до частини третьої статті  13, частини першої статті  76, статті  78, статті  79 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18 від 21.11.2019 зі справи № 916/553/19).
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.
Як зазначає відповідач, обставинами, які мають істотне значення у цій справі є дії росії, такі як блокування зернового коридору та відмова у погодженні руху суден до/з морських територій України по гуманітарному коридору, встановленому у рамках зернової угоди, які її свою чергу повністю перешкоджають повноцінній господарській діяльності не тільки відповідача, але й безлічі інших підприємств. Ці обставини не залежать від волі відповідача, і він абсолютно позбавлений можливості вилинути на їх усунення.
За таких обставин, відповідач звертає увагу, що мав суттєві проблеми із веденням господарської діяльності з початку повномасштабного вторгнення росії, а за час з моменту блокування Чорноморської угоди по кінець вересня 2023 року і до перших ризикових операцій наприкінці жовтня 2023 року він не реалізував жодного кілограму господарської продукції, що в свою чергу, значно вплинуло на фінансовий стан підприємства та спроможність вчасно виконувати зобов`язання перед контрагентами, через обставини, на які він не мав впливу.
Також, відповідач вважає за необхідне наголосити на соціальній значущості його підприємства, адже, здійснюючи свою господарську діяльність відповідач не лише забезпечує людей робочими місцями, а й сприяє розвитку економіки держави, зокрема зростанню ВВП та створенню сприятливого економічного клімату, внаслідок експорту сільськогосподарської продукції, а також, сплачує податки і збори, які стають джерелом доходу для державного бюджету і використовуються для фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань для потреб забезпечення оборони нашої країни під час війни, що на сьогодні є вкрай важливим та необхідним.
За доводами скаржника, з огляду на вказане та з урахуванням того факту, що позивач жодними доказами не підтвердив понесення збитків у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем договірних зобов`язань та з огляду на відсутність господарської діяльності протягом тривалого часу та її вилив на фінансовий стан відповідача, поважність причин затримки розрахунків, а також створення тимчасових коридорів і появу можливості здійснювати ризиковий експорт та розрахунки із позивачем здійснені у повному обсязі, відповідач просить суд не стягувати штрафні санкції, заявлені позивачем.
Однак, суд зауважує, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів  обох сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Заперечуючи проти доводів відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, позивач вказав на те, що розраховані пеня разом із 3% річних у даному спорі не є надмірно великими, складають майже четверту частину від суми боргу. Однак, саме несвоєчасний розрахунок відповідача за поставлений товар призвів до надмірних витрат позивача, зокрема, в частині сплати позивачем відсотків за користування кредитом, які той повинен був платити банку, в той час як його коштами користувався відповідач.
За твердженням позивача, грошові кошти, які відповідач не повертав, не могли бути використані позивачем у господарській діяльності для розрахунку із своїми контрагентами або для отримання прибутку.
Крім того, позивач зауважив, що у період коли, як стверджує відповідач, він не міг відвантажувати продукцію, однак відповідач проводив розрахунки із  іншими  контрагентами.
При цьому, ще у червні 2023 року у відповіді на претензію щодо розрахунку по основній сумі боргу відповідач запевняв позивача, що має активи більш ніж на мільярд гривень, які дозволяють йому розрахуватись із останнім.
Однак, як наголосив позивач, розраховуватись за поставлений товар по договору відповідача спонукало лише рішення суду у справі 910/11084/23.
Позивач також звернув увагу суду на те, що відповідач безпідставно ставить у пряму залежність порушення рф Чорноморської зернової ініціативи невиконанню ним договору, так як у цьому немає прямого причинного зв`язку, адже відповідач не був позбавлений можливості виконати свої зобов`язання за рахунок своїх інших активів.
Як вказує позивач, він переконаний, що діяльність такого потужного оператора експорту зернових, як ТОВ «Зелена Долина Полісся», не залежить від однієї або декількох партій невідвантаженої продукції, як то намагається довести відповідач.
Суд зазначає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Виходячи із загальних засад, встановлених у  статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси  обох  сторін та ненадання відповідачем доказів, які б підтверджували прямий зв`язок між порушенням росією Чорноморської зернової ініціативи та невиконанням відповідачем обов`язку з оплати товару, беручи до уваги, що обґрунтований розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача за перерахунком суду, не є значним, не перевищує розумні межі, а також те, що відповідач сплатив суму основного боргу лише після ухвалення судом відповідного рішення, а не в добровільному порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача.
При цьому, із положень статей  230,  233 Господарського кодексу України  та статей  549,  551 Цивільного кодексу України  вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення 3% річних не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за простроченяня грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, 27.04.2018 у справі №908/1394/17 та від 22.01.2019 у справі №905/305/18.
За викладених обставин, судова колегія констатує, що судом першої інстанції було належним чином досліджено питання щодо зменшення розміру пені з урахуванням інтересів обох сторін, що знайшло своє відображення в оскаржуваному рішенні суду, а тому колегією суддів відхиляються доводи апелянта про протилежне як необґрунтовані.
Таким чином, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зменшення розміру 3% річних.
Усі інші доводи та міркування сторін судовою колегією враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки апеляційного інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.    
Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.
Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 у справі №910/18895/23.  
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 у справі №910/18895/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 у справі №910/18895/23 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена долина Полісся» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 у справі №910/18895/23  - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 у справі №910/18895/23 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи №910/18895/23 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                М.Л. Яковлєв