Номер провадження: 22-ц/813/2247/24 
Справа № 947/24775/22
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                        Драгомерецького М.М., 
                               Дришлюка А.І.,          
               за участю:
секретаря                Козлової В.А.,
позивача                  ОСОБА_1 ,
представника          ОСОБА_1 - адвоката Шепель В.С.,
відповідача                  ОСОБА_2 ,
представника          ОСОБА_2 - адвоката Тищенка С.Ю.,
представника органу опіки і піклування Київської РА ОМР - Ніколайчук Н.В.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаврова Ігоря Ігоровича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судці Плавича І.В. , у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Київської районної адміністрації м. Одеси, про визначення місця проживання дітей, а також за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Відділ опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей,
встановив:
 
25.10.2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Київської районної адміністрації м. Одеси про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей у батька.

В свою чергу, 28.02.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Відділ опіки та піклування, в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.188-195).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шавров І.І. ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2023 року, ухвалення нового судового рішення, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.13-16).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись не необґрунтованість апеляційної скарги (т.2, а.с.42-46).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у сторін, без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син - ОСОБА_5 .
В подальшому, спільні стосунки між сторонами не склалися, у зв`язку з чим на початку 2021 року сторони почали проживати окремо.

Звертаючись до суду з первісним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначила, що проживання саме з нею, а не з батьком, буде відповідати інтересам дітей. 
Посилалась на те, що хоча вона працює неофіційно, вона має регулярний дохід, орендує житло, в якому має все облаштування для дітей відповідного віку, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові. В свою чергу, на її думку, первісний відповідач ОСОБА_2 не може в повній мірі доглядати дітей, особливо меншу дитину, не знає, як лікувати дітей, як переодягати та годувати дітей.
Також зазначила, що вона має можливість забезпечити дітям належні умови проживання, повною мірою займатися їх вихованням, чого відповідач забезпечити не взмозі. Разом з тим вказала, що вона не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача з дітьми і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти не були позбавленні піклування батька.
Посилаючись на зазначені обставини, первісний позивач просила визначити місце проживання малолітніх дітей з нею - мамою, відібрати малолітніх дітей у ОСОБА_2 - батька, та повернути їх матері ОСОБА_1 (т.1, а.с.1-4).

В свою чергу, 28.02.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_2 , в якій він просив визначити місце проживання дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним - батьком (т.1, а.с.35-39)..
ОСОБА_2 у зустрічному позові вказав, що сторони намагались створити сім`ю, але через постійні зради відповідачки за зустрічним позовом, різність характерів, різних поглядів на життя, через постійні сварки та тотальне непорозуміння, сторони ніколи не підтримували фактичні подружні стосунки.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначив, що він неодноразово пропонував відповідачці за зустрічним позовом укласти нотаріально засвідчений договір про визначення місця проживання дітей, щоб узаконити порядок, що між ними склався з приводу дітей.
Але договір так і не був підписаний через те, що сторони не дійшли згоди по ключовим питання договору, тощо.
У зв`язку з цим, позивач за зустрічним позовом у вересні 2022 року звернувся до відділу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Київська РА ОМР), яка 02 березня 2023 року на своєму засіданні склала Висновок, за яким вважала за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком (т.1, а.с.90-95).
При цьому вищевказаний орган вказав, що діти мають все необхідне для життя, навчання і дозвілля, зміна місця їх проживання не буде сприяти як найкращим інтересам, психоемоційний стан дітей стабільний, діти адаптувались, розвиваються гармонійно, проживають у спокої, навчаються, мають тісні соціальні зв`язки.
Позивач за зустрічним позовом прагне та може забезпечити дітям гідне виховання, освіту та добробут, працює, має стабільний дохід, самостійно матеріально утримує дітей, забезпечує їх всім необхідним. Спиртними напоями та наркотичними засобами не зловживає, до кримінальної відповідальності не притягувався. Діти мають прихильність до позивача за зустрічним позовом.
Донька ОСОБА_4 на засіданні органу опіки і піклування висловила думку, що бажає жити з батьком, про що вказує психолог у своєму звіті.

В свою чергу, відповідачка за зустрічним позовом не має доходів, не має житла, вона не може забезпечити дітям елементарні потреби.
Відтак визначення місця проживання дітей разом з батьком буде в першу чергу відповідати інтересам дітей. 

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що на час розгляду справи, діти проживають разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою, наданою Одеською ЗОШ №38 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради від 26.09.2022 року №123, малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , навчається у 1-В класі (т.1, а.с.104).
Відповідно до інформації, наданої КНП «Дитяча міська поліклініка №6» ОМР від 07.12.2022 року №01-563 малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , знаходяться на обліку в КНП «Дитяча міська поліклініка №6» ОМР, декларація на медичне обслуговування дітей підписана. Протягом останніх двох місяців діти відвідували поліклініку у супроводі батька, до цього у супроводі матері (т.1, а.с.44).
Батько дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , за місцем проживання характеризується позитивно, житлом забезпечений. Батькові на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . Має достатні заощадження на банківському рахунку.
Відповідно до довідки, наданої КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради від 27.09.2022 року №001757, згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки Центру ОСОБА_2 на наркологічному обліку не значиться. Згідно з довідкою, наданою КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР від 26.09.2022 року №84, ОСОБА_2 за даними архіву, реєстратури та картотеки не значиться (т.1, а.с.103).

В свою чергу, мати дітей - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , житла на праві власності не має. Проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до довідки, наданої КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради від 13.10.2022 року №001841, згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки Центу ОСОБА_1 на наркологічному обліку не значиться. Згідно з медичною довідкою, наданою КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР від 14.10.2022 року №694809, ОСОБА_1 - без проявів психічних розладів (т.1, а.с.75, 76).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 22.09.2022 року первісного позивача ОСОБА_1 було визнано винною і притягнуто до адміністративної відповідальності за чинення домашнього насильства по відношенню до первісного відповідача - ОСОБА_7 (т.1, а.с.138).

Під час бесіди з головними спеціалістами Служби у справах дітей ОМР у Київському районі, малолітня дитина - ОСОБА_4 розповіла, що проживає з батьком, братом, бабусею та дідусем, на питання з ким хоче проживати, відповіла - з батьком. Матір навіщає дітей в будинку матері. Зі слів батька, мати готує документи, щоб забрати дітей. Також батько остерігається, що мати дітей планує вивезти їх за межі України без згоди батька (т.1, а.с.108).Малолітня ОСОБА_4 на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Київської РА ОМР, яке відбулося 16.02.2023 року, повідомила, що бажає проживати з батьком, а до матері приходити в гості 
За результатами проведеної психологічної роботи відносно малолітньої ОСОБА_4 встановлено, що під час психологічної роботи ОСОБА_4 була достатньо відкрита для спілкування, охоче йшла на контакт з психологом, має лідерські здібності, добре орієнтується в нестандартних ситуаціях. Рівень інтелектуального розвитку відповідає віковій категорії, сформовані навички логічного мислення та уваги. На малюнках проективних методик, намалювала себе, братика, дідуся та бабусю. Свою маму ОСОБА_4 не намалювала, це може свідчити, що на даний час між ними втрачений емоційний зв`язок. Зі слів дівчинки, з мамою іноді розмовляє по телефону. Згідно методики «Незакінченні речення», на завдання продовжити речення, наприклад, «Коли я бачу батька» продовжила: «Я завжди люблю його». На завдання продовжити речення: «Плачу коли…» відповіла: «Сваряться батьки».

Таким чином, як вбачається з Висновку органу опіки та піклування Київської РА ОМР, батьком ОСОБА_2 створено належні умови для виховання, проживання та розвитку дітей, враховуючи, що батько здатний виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за малолітніми дітьми, бажання самої дитини щодо визначення місця проживання з батьком, та інші обставини, що підтверджується наявними документами.
Саме у зв`язку з цим, Київська РА ОМР, як орган опіки та піклування, вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з батьком - ОСОБА_2 (т.1, а.с.90-95).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначив, що ч. 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Суд також правильно зазначив, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Крім того, ч.ч. 2, 3 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною 1 ст. 141 та ст. 153 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція ООН про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
За змістом ст.ст. 9, 18 Конвенції ООН про права дитини держави-учасниці зобов`язані забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З метою недопущення порушень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: 
по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; 
по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення Європейського суду з прав людини, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76).

Тобто, базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, які стосуються застосування статті 8 Конвенції.

Крім того, відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року Далі - Декларація), дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надано можливості і сприятливі умови, які дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. З цією метою при виданні законів головним міркуванням повинно бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Декларація прав дитини, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що визначальне значення при вирішенні спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Принцип 6 вищевказаної Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції ООН про права дитини.

Тобто, поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. 
Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю.
Більше того, ст. 171 СК України передбачає, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками спору щодо її виховання, місця проживання тощо. Суд, вислухавши думку дитини, повинен дати їй належну оцінку, правильно оцінити емоційний стан дитини та констатувати відсутність жодних сумнівів розуміння дитиною ситуації та всіх обставин справи.
У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який врахував думку дитини ОСОБА_4 , яка підтвердила факт того, що вона бажає проживати з батьком (т.1, а.с.94).

Також суд правильно зазначив, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.11.2020 року по справі № 487/7241/18 виклав свою правову позицію, згідно з якою згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, а також у відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду щодо застосування норм права.

В суді апеляційної інстанції сторони також підтвердили свої вимоги і кожний із них наполягав на їх задоволенні.
Крім того, з метою перевірки доводів сторін стосовно їх виїзду за межі України і можливості виховувати дітей, Одеським апеляційним судом було витребувано із Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України відомості та інформацію стосовно перетинання (в`їзд в Україну або виїзд з України, у тому числі і на тимчасово окуповану територію України) державного кордону України громадянами України ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , починаючи з 01.01.2020 року по теперішній час, а також інформацію про причини і підстави таких перетинань, та документ, за яким було здійснено перетинання, про що 15.05.2024 року була постановлена відповідна ухвала (т.2, а.с.141-142).

Із інформації Головного Центру обробки спеціальної інформації ДПС України слідує, що обидві сторони під час розгляду даної справи неодноразово перетинали державний кордон України (т.2, а.с.152).

Більше того, в суді апеляційної інстанції, в якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, тобто 12.06.2024 року, приймала участь представник Київської РА, в особі заступника начальника відділу забезпечення діяльності органу опіки і піклування, ОСОБА_8 , та яка суду апеляційної інстанції пояснила, що на засіданні комісії з питань захисту дітей на якому розглядалось питання про місце проживання малолітніх дітей сторін: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та яке проводилось за участю як батька дітей - ОСОБА_2 , так і мами - ОСОБА_1 . Після розгляду даного питання, з урахуванням обставин справи комісія дійшла висновку про доцільність визначити місце проживання вказаних дітей разом з батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що був даний відповідний Висновок Київської РА ОМР (т.1, а.с.90-95).
На даний час у неї відсутні підстави для сумнівів у законності і справедливості вказаного Висновку органу опіки і піклування.

З огляду на викладені обставини в своїй сукупності, проаналізувавши обставини справи, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дітей, матеріально-побутові умови проживання та достатній рівень комфорту обох з батьків, конфліктні ситуації між батьками, а також Висновок органу опіки та піклування та інші обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проживання малолітніх дітей з батьком - ОСОБА_2 відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини».

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаврова Ігоря Ігоровича залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Через перебування суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М. і Дришлюка А.І. у відпустах, повне судове рішення складено 12.08.2024 року.
Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда
М.М.Драгомерецький
А.І.Дришлюк