ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7195/24 Справа № 216/2594/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.
секретар судового засідання – Юрченко Г.О.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року, яке ухвалено суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Не зважаючи на те, що позивачка є співвласницею зазначеного вище будинку, станом на теперішній час вона так і не змогла скористатися своїм правом на користування своєю власністю.
Позивачка позбавлена права користування своїм нерухомим майном через ряд поважних причин, серед яких, зокрема, важливу роль посідає насилля в сім`ї та самоправство з боку відповідачки та її родичів, оскільки відповідачка ОСОБА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_3 почали псувати та розкрадати майно, що знаходиться в спільній частковій власності.
З метою врегулювання питання щодо користування житловим будинком, позивачка пропонувала відповідачці звільнити від її речей одну жилу кімнату у межах її частки у праві власності та укласти договір про порядок користування цим житлом. Однак, домовитися сторонам та вирішити спірне питання не вдалося.                
Встановлення порядку користування житловим приміщенням не порушує права жодного зі співвласників житлового будинку. 
З огляду на викладене, позивачка просила суд: усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме належної їй частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом примусового вселення позивачки в зазначене домоволодіння та визначення порядку користування вказаним домоволодінням, виділивши в користування позивачки житлові кімнати за погодженням з відповідачкою, а місця загального користування: кухню ванну кімнату, вбиральню, коридори та присадибні земельні ділянки – залишити в спільному користуванні.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог щодо усунення їй перешкод у користуванні власністю, а саме належної їй частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом примусового вселення позивачки в зазначене домоволодіння та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходив з того, що позивачкою не було запропоновано варіанти користування житловим будинком та вирішення спору без проведення відповідної експертизи неможливо. Позивачка вважає, що підстави, які зазначив суд та які фактично позбавили її права на користування належним їй майном, не підпадають під дію статті 346 ЦК України, а відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 ,зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм матеріального чи процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зважаючи на те,  що  позивачка  ОСОБА_1  в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог щодо усунення їй перешкод у користуванні власністю, а саме належної їй частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом примусового вселення позивачки в зазначене домоволодіння та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в цій частині, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування домоволодінням, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , та її представника адвоката Примакова К.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 , та її представника адвоката Пахомова В.В., які заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 1/2 частка цеглового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , належала на праві приватної власності ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Договору купівлі – продажу, посвідченого Першою криворізькою державною нотаріальною конторою 07 квітня 1964 року за реєстром № 2-1310 та зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в книзі № 34-30 (Т. 1 а. с. 14).
Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.04.2008 року, виданого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М., спадкоємицею на 1/2 частку спадкового майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивачка ОСОБА_1 , частка якої складає 1/4 частка цеглового будинку А-1 житловою площею 84,9 кв.м., загальною площею 136,2 кв. м., з господарчими та побутовими будівлями: огорожа 1-3, що знаходиться у АДРЕСА_2 . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка переходить у користування   позивачці. При цьому, Свідоцтво про право власності на 1/4 частку житлового будинку видане ОСОБА_5 , а Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видане також ОСОБА_6 , що також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 14121214 від 11.04.2008 року (Т.1 а. с. 14-15).
Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2013 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопською І.С., що спадкоємицею на 1/16 частки спадкового майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є позивачка ОСОБА_1 , частка якої складає 1/16 житлового будинку АДРЕСА_1 , що належало померлій ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. 11.04.2008 року за реєстровим № 1-1690. При цьому, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/16 частки у спадковому майні видано також ОСОБА_2 (а.с. 16), вказані обставини підтверджуються витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 34077625 від 24.05.2013 року (Т.1 а.с. 16-17).
На підставі Договору дарування від 11 квітня 2009 року, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 належну їй 1/2 частку житлового будинку, який має такий опис: житловий будинок АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Євгенією Михайлівною та зареєстрований у реєстрі за № 2-806 (Т.1 а.с. 10-11).
Отже, позивачці ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/4 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 (1/8 частина, яку отримала у спадщину після дідуся ОСОБА_4 , та 1/16 частина- після бабусі ОСОБА_5 ), а відповідачці ОСОБА_2 належать на праві спільної часткової власності 3/4 частини цього домоволодіння (1/8 частка, отриманої у спадщину після матері ОСОБА_6 , 1/2 частка - подарована бабусею ОСОБА_5 та 3/16 частки отримані у спадщину після смерті бабусі ОСОБА_5 за заповітом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про вселення ОСОБА_1 до спірного житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявність перешкод з боку відповідачки ОСОБА_2 в користуванні належною їй часткою домоволодіння.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.
Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі – Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У сенсі положень статті 391 ЦК України, яка передбачає захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, вимога власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов) може бути пред`явлена у межах строку існування правопорушення (якщо перешкоди усунено, то відпадають і підстави на пред`явлення негаторного позову); до таких вимог позовна давність не застосовується. Власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здісненні користування та розпорядження майном. Особа, яка створює перешкоди, як то відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки для того, щоб позов не підлягав задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). 
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачка ОСОБА_1 , звернувшись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, але доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, суду не надала.
Так, відповідно до повідомлення слідчого СВ Центрально-Міського РВ Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області Ткаченка А.В. від 28.05.2013 року, виданого Центрально-Міським районним відділом КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, заява позивачки ОСОБА_1 щодо вжиття заходів до сім`ї ОСОБА_7 та його донька ОСОБА_8 , які самовільно замінили в будинку її батьків стару огорожу на нову та змінили місце її розташування, змістивши огорожу приблизно на 2-5 метрів, не узгодивши з гр. ОСОБА_1 , зареєстрована в ЖЕО та за фактом заяви від 14.05.2013 року відкрито кримінальне провадження № 12013040770001740 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (самоправство) (а.с. 8). Однак, 03.05.2013 року дане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення), що також підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 23.05.2013 року наявною в матеріалах цивільної справи (а.с. 9).
Разом з тим, вказаний доказ, наданий позивачкою ОСОБА_1 на підтвердження заявлених позовних вимог, не містить інформації про те, що відповідачка ОСОБА_2 перешкоджає їй користуватися спірним житловим будинком, зокрема, вселитися до нього. Наявність же між співвласниками спору щодо правомірності встановлення огорожі на території домоволодіння правового значення для вирішення даного спору (щодо вселення у будинок) немає.
Також, позивачкою надано до суду Акт від 25 січня 2018 року, згідно якого ОСОБА_2 та її батько ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_3 , протягом шести з половиною років перешкоджають ОСОБА_1 користуватися її законною власністю (а.с. 6).
Суд першої інстанції вірно не прийняв цей акт, як належний та допустимий доказ у справі, оскільки у ньому не підтверджено анкетні дані ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як сусідів позивачки. При цьому, цей Акт взагалі не містить інформації щодо предмету спору, зокрема, інформації щодо домоволодіння  за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема, коли та за яких обставин позивачка ОСОБА_1 здійснювала дії щодо вселення до житлового будинку, а їй чинилися перешкоди.
Отже, доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 перешкоджає позивачці користуватися спірним житловим будинком суду не надано, як і не зазначено в апеляційній скарзі обставини, які не були враховані судом першої інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: