ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Номер справи: 650/140/23
Номер провадження: 22-ц/819/252/24
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року                                                                м. Херсон
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Приходько Л. А.,
суддів:                                Базіль Л. В.,
Бездрабко В.О.
секретар                 Олійник К.О.
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Відділ № 12 у м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Крамчаніна Олександра Вячеславовича подану від імені ОСОБА_1 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 02 травня 2024 року ухвалене під головуванням судді Сікори О.О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Крамчанін Олександр Вячеславович, звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересовані особи: Відділ №12 у м. Кривому Розі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області). 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народилась на території УСРС в м. Конотоп, Сумської області.
У вісімдесятих роках переїхала з батьками до російської федерації, де навчалась, та отримала паспорт СРСР.
З січня 1990 року по серпень 1993 року вона проживала в с. Розівка, Високопільського району, Херсонської області, що підтверджується довідкою №46 від 24 травня 2023 року, виданою старостою Пригірського старостинського округу виконавчого комітету Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області.
З 13 вересня 1993 року по 1995 рік включно вона проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_2.
16 серпня 2995 року заявник уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила своє прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ». Від шлюбу народилися діти: дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З 1996 по 1999 роки проживала в с. Острівець, Уманського району, Черкаської області. На теперішній час проживає без реєстрації у с. Розівка, Високопільського району, Херсонської області.
Паспорт громадянина СРСР нею втрачено, а паспорт громадянина України вона не отримувала. На її звернення від 29 листопада 2022 року про видачу їй паспорту громадянина України Інгулецьким відділом в місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області їй відмовлено у видачі паспорту громадянина України через відсутність документу (паспорту), що підтверджує факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території України або внесення органами внутрішніх справ України напису «громадянин України» та рекомендовано звернутися до суду для встановлення відповідного факту.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 18 січня 2024 року замінено заінтересовану особу Інгулецький відділ в місті Кривому Розі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на Відділ №12 у м. Кривому Розі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та залучено як заінтересовану особу Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 
Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 02 травня 2024 року заява ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України залишена без задоволення.
Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції виходив із недоведеності факту постійного проживання заявниці станом на 24 серпня 1991 року. 
31 травня 2024 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Крамчаніним О.В., подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, встановивши факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи, що судом першої інстанції правильно застосовані норм матеріального права та не порушено норми процесуального права. 
Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися. У заяві від 22 серпня 2024 року адвокат Крмачанін О.В. просив розглянути справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника вказуючи на можливість розгляду справи у їх відсутність на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
З огляду на вказане та враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності заявника та її представника.
Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Конотоп, Сумської області, України, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданим 19 березня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу реєстраційної служби Конотопського міськрайонногого управління юстиції у Сумській області (а.с.6)
Згідно довідки, виданої 24 травня 2023 року Виконавчим комітетом Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області за №46 ОСОБА_8 з січня 1990 року по серпень 1993 року фактично проживала на території Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області за адресом АДРЕСА_1 (а.с.10).
Відповідно до інформації наданої Виконавчим комітетом Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області від 14 лютого 2023 року за № 02-53/84 у період з 13 вересня 1993 року по 1995 рік ОСОБА_8 , згідно даних погосподарської книги №10 за 1991-1995 роки, проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с.12). 
Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб 16 серпня 1995 року Небелівською сільською радою Новоархангельського району Кіровоградської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , особи без громадянства, паспорт НОМЕР_2 , виданий Лісозаводським МВВС Приморського краю, 02 лютого 1989 року, якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_2 » (а.с.142-143).
Листом Інгулецького відділення у місті Кривому Розі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 29 листопада 2022 року № О-19/61228-22, на звернення ОСОБА_8 від 22 листопада 2022 року щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді картки замість втраченого паспорта зразка 1974 року, повідомлено порядок оформлення паспорту замість втраченого або викраденого зразка 1994 року, зокрема щодо необхідності перевірки факту належності особи до громадянства України. Одночасно роз`яснено положення Закону України «Про громадянство України» щодо переліку документів, які підтверджують громадянство України.
Відомості щодо здійснення уповноваженим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС заходів щодо    ідентифікації    особи, на  ім`я   якої видається   паспорт, зокрема  і    перевірка  належності  до   громадянства  України, відповідно  до   Порядку 
оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року 302, в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), 02 травня 2022 року у справі № 505/1871/20 (провадження № 61-12106св21).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником документи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх відомостей про постійне її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки надані. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підтвердження своїх доводів щодо постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 надала довідку видану Виконавчим комітетом Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області від 24 травня 2023 року за №46 щодо її фактичного проживання на території Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області за адресом АДРЕСА_1 у період часу з січня 1990 року по серпень 1993 року, яка є єдиним документом , що містить інформацію щодо предмета доказування.
Оцінюючи вказану довідку у сукупності з іншими доказами суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість прийняття вказаної довідки в якості допустимого та достатнього доказу, на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, з огляду на відсутність первинних документів на підставі яких її видано.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції вживалися заходи щодо отримання первинних документів шляхом їх витребування від 18 січня 2024 року ухвалою від Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області, яка, незважаючи на неоднократні направлення для виконання так і не була виконана. 
Також суд дав належну оцінку показам свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як недостатнім, правильно вказавши що пояснення свідків є поверховими, не містять конкретних відомостей та не підтверджені сукупністю інших доказів.
Будь-які інші докази, які б у своїй сукупності, дали б можливість встановити факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року в матеріалах справи відсутні.
Інші документи надані заявником суду не містять інформації щодо предмета доказування, а саме щодо місця проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року, а тому не є належними доказами у цій справі. 
Враховуючи, що заявниця разом з батьками у вісімдесятих роках виїжджала з території УРСР до російської федерації, де проживала тривалий час та отримала паспорт громадянина (паспорт НОМЕР_2 , виданий Лісозаводським МВВС Приморського краю, 02 лютого 1989 року), вперше місце проживання в Україні ОСОБА_1 зареєстроване лише 13 вересня 1993 року у с. Малий Самбір Конотопського району Сумської області, належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту її повернення на територію України для постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року матеріали справи не містять суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї заяви.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, за своїм змістом і суттю загалом є обґрунтуванням вимог заяви, зводяться до незгоди з вказаними вище висновками суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилення на обставини, які не були враховані судом.
Порушень судом норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.
На підставі частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.
Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу адвоката Крамчаніна Олександра Вячеславовича подану від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 02 травня 2024 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

       Повний текст постанови складений 23 вересня 2024 року.

Головуючий                                                                         Л. А. Приходько

Судді:                                                                                    Л. В. Базіль

                                                               В. О. Бездрабко