ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/8560/3
Номер провадження 22-ц/818/1099/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 року                                                                 м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Мальованого Ю.М.,
суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року в складі судді Бородіни Н.М. у справі № 953/8560/23  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та їх збільшення,
ВСТАНОВИВ :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.
Позов мотивовано тим, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року з відповідача на її користь, стягнуто аліменти на утримання доньки   ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000 грн щомісяця, починаючи з 08 жовтня 2015 року до досягнення  дитиною повноліття з проведенням індексації згідно з законом. 
15 березня 2016 року Червонозаводським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у виконавчій службі. Станом на 29 липня 2020 року заборгованість зі сплати аліментів була відсутня, після усної домовленості з відповідачем, що він буде в подальшому добровільно сплачувати аліменти на дитину, позивач забрала виконавчий лист з виконавчої служби. Після чого по день подачі позову до суду позивач ніякої допомоги на утримання дитини від відповідача не отримувала. Повторно виконавчий лист до виконавчої служби не подавала та з заявою про поновлення строків для пред`явлення виконавчого листа до виконання не зверталася. На даний час змінились підстави, з яких виходив суд, призначаючи стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини та розмір аліментів, визначених рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року, оскільки враховуючи вік дочки вона потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, також підвищилися ціна на продукти харчування, житлово-комунальні послуги, в зв`язку з чим збільшуються потреби в навчанні, розвитку та іншому добробуті. Крім того, на даний час, розмір аліментів, який повинен сплачувати відповідач, менший від мінімальної суми встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що явно суперечить інтересам доньки та є недостатнім для повноцінного утримання дитини. 
Посилаючись на вказані обставини, просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року по справі № 646/12728/15-ц, яким стягується з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , з твердої грошової суми 1000 грн щомісячно на 1/4 частку з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Крім того, просила стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала до суду доказів, що змінилось матеріальне становище або сталися зміни в здоров`ї платника або одержувача аліментів, чи наявні інші випадки для збільшення розміру аліментів, передбачені СК України. Ті обставини, що дитина на теперішній час подорослішала та виросли ціни, не є підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів. Позивачем не доведено, що аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача, це більше ніж 1000 грн, з урахуванням індексації. Ті обставини, що позивачка забрала самостійно з примусового виконання виконавчий лист про стягнення аліментів, не позбавляє її права подати його до виконавчої служби знову, оскільки строк пред`явлення такого виконавчого листа - до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Литвиненко А.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
У поданій апеляційній скарзі апелянт наводив доводи, аналогічні тим, що викладені в її позовній заяві. Крім того, апелянт вважає безпідставним ігнорування судом приписів діючого законодавства щодо стягнення аліментів на утримання однієї дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів). Посилаючись на вищевикладене, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала до суду доказів, що змінилось матеріальне становище або сталися зміни в здоров`ї платника або одержувача аліментів, чи наявні інші випадки для збільшення розміру аліментів, передбачені СК України. Ті обставини, що дитина на теперішній час подорослішала та виросли ціни, не є підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів. Позивачем не доведено, що аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача, це більше ніж 1000 грн. з урахуванням індексації. Ті обставини, що позивачка забрала самостійно з примусового виконання виконавчий лист про стягнення аліментів, не позбавляє її права подати його до виконавчої служби знову, оскільки строк пред`явлення такого виконавчого листа - до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що сторони в справі є батьками неповнолітньої доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 19 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстрації служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис про народження № 2801 (а.с.7).
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 (ід.н. НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_3 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000, 00 гривень щомісячно, починаючи з 08 жовтня 2015 року до досягнення дитиною повноліття, індексуючи згідно з законом. Стягнуто з ОСОБА_2 (ід.н. НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_3 ) аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн щомісячно, починаючи з 08 жовтня 2015 року до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років. Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів за один місяць (а.с.11, 35).
Судом встановлено, що 15 березня 2016 року на виконання рішення суду від 18 лютого 2016 року Червонозаводським районним судом м.Харкова видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 , (ід.н. НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_3 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000, 00 грн щомісячно, починаючи з 08 жовтня 2015 року до досягнення дитиною повноліття, індексуючи згідно з законом (а.с.10, 33). 
Вказаний виконавчий лист перебував на виконанні в Київському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Після надходженням до відділу заяви стягувача від 28 липня 2020 про повернення виконавчого документу без виконання в зв`язку з відсутністю заборгованості зі сплати аліментів, старшим державним виконавцем у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шєлєг К.С. винесено постанову, якою виконавчий лист № 646/12728/15-ц виданий 15 березня 2016 року Червонозаводським районним судом м. Харкова, повернуто стягувачу (а.с.9, 32).  
На підтвердження факту проживання неповнолітньої дитини  ОСОБА_3 , 08 листопада 2014 року з позивачем, остання надала витяг з реєстру територіальної громади від 01 грудня 2023 року отриманого за запитом законного представника  ОСОБА_1  від державного підприємства «Дія», з якого вбачається, що ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  проживає за адресою:  АДРЕСА_1  (а.с.36). Вказана у витязі адреса збігається з адресою реєстрації місця проживання позивача (а.с.5 зворот). 
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом частини 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Згідно зі ч. 2, 3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною ч.1 ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац 2 частини 3 статті 181 СК України).
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже, в зв`язку з покращенням матеріального становища платника аліментів, одержувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення їх розміру. При цьому, на відміну від зміни розміру аліментів (ст. 192 СК України), визначених за рішенням суду, законом не визначено переліку підстав для зміни способу стягнення аліментів.
Право вимагати заміни способу присудження аліментів може обумовлюватися мінливістю життєвих обставин, зазначених ст.182 - 184 СК України.
Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ч. 1 ст. 182 СК України, тобто з урахуванням: 1) стану здоров`я та матеріального становища дитини; 2) стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; 3) наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведених стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інших обставини, що мають істотне значення.
При цьому суд повинен враховувати встановлені ч. 2 ст.182 СК України гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
До таких висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21).
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за приписами статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою також і зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Варто також наголосити, що судова практика містить висновки і щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18, від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20).
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що: «інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів».
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не лише норми ст.192 СК України, але й низка інших норм, які регулюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, зокрема: ст.181 «Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину», ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі».
Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.
Відповідно до ч. 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів ґрунтуються на недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб дитини та на тому, що на даний час розмір аліментів, який повинен сплачувати відповідач менший від мінімальної суми встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що явно суперечить інтересам доньки та є недостатнім для повноцінного утримання дитини.
В будь-якому випадку, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу (позивачу по справі).
Аналізуючи зміст наведених вище норм законодавства, колегія суддів зважує на те, що присуджуючи аліменти, суд має чітко зазначити спосіб їх стягнення - у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів - законодавча гарантія, яка застосовуються незалежно від рішення суду.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
Діюче законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності - змінювати його. Позивач скористалася своїм правом, визначивши способом стягнення аліментів - їх присудження в частці від доходу батька. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. 
Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила змінити спосіб стягнення аліментів і встановити їх у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на недостатність розміру стягуваних аліментів, які були визначенні рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року, оскільки в зв`язку з тим, що дитина підросла, збільшилися витрати на її утримання, виховання та навчання. Тобто, позивач в даній цивільній справі визначила предметом позову зміну способу стягнення аліментів - визначивши спосіб стягнення аліментів у частці від доходу батька.
Стосовно заявленого позивачем розміру стягнення аліментів апеляційний суд зважує на таке.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. 
Також необхідно зауважити, що відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (на час звернення з позовом - 14 вересня 2023 року) установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить розмір 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні.
Таким чином, державою щорічно встановлюється прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення для загальної оцінки рівня життя в Україні. Зважаючи на щорічне зростання прожиткового мінімуму, не потребує доведення той факт, що вартість життя щорічно зростає, що впливає на матеріальний стан позивача.
Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, в той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі "М.С. проти України" йдеться про визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Суд виходить з принципу захисту інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їхньої життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мали тоді, коли утримувались обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.
Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). При цьому, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.
Враховуючи наявність норми про можливість зміни способу стягнення аліментів та позиції стягувача аліментів, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать їх матеріального становища і визначення вказаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону.
Аналіз змісту ч. 3 ст.181, ст. ст. 183, 184 СК України дає підстави для висновку, що право вибору способу стягнення аліментів, у тому числі право вимагати зміни раніше визначеного рішенням суду способу стягнення коштів на утримання дитини, належить стягувачу (позивачу у даній справі).
З огляду на викладене та враховуючи те, що розмір стягуваних за рішенням суду від 18 лютого 2016 року аліментів на утримання неповнолітньої дитини в сумі 1000 грн не відповідає вимогам закону та буде меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виходячи із закріплених ч. 9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та при взаємному обов`язку батьків утримувати дитину (ч.1 ст.141 СК України), апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 отримувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів (відповідача ОСОБА_2 ), щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. 
Як вбачається із змісту позовних вимог позивач ОСОБА_1  звернулась до суду з позовною заявою, яка містить в собі вимогу яка підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а частина в порядку наказного провадження. 
У позовній заяві містяться вимога, частина якої підлягає розгляду в порядку наказного провадження, а саме стягнення аліментів у розмірі 1/4 половини заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом із тим, колегія суддів вважає необґрунтованими дане посилання в позовній заяві при визначенні розміру аліментів в частині його обмеження десятьма прожитковими мінімумами на дитину відповідного віку, оскільки така вимога щодо граничного розміру аліментів передбачена частиною 5 статті 183 СК України та пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України при розгляді справи у наказному, а не у позовному провадженні.
Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги  ОСОБА_1  в частині щодо визначення обмежень розміру аліментів, а саме у обмеженні розміру щомісячних аліментів 10 прожитковими мінімумами на дитину відповідного віку. 
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 отримувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів (відповідача ОСОБА_2 ) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, підлягають задоволенню. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Суд першої інстанції не з`ясував наявність або відсутність обставин зміни способу стягнення аліментів, визначених рішенням суду, на які посилалась позивач у позовній заяві, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене та якнайкраще забезпечення інтересів дитини в умовах сьогодення й те, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачем і остання безумовно несе більші витрати на утримання дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів і встановлення їх у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення донькою повноліття, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, яка мотивована тим, що в зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції нею понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, які мають бути відшкодовані ОСОБА_2 .
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то судова колегія виходить з такого.
Матеріали справи свідчать, що 24 серпня 2023 року ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги № 24/08/23 з адвокатом Литвиненко А.С. За умовами вказаного договору адвокат Литвиненко А.С., діючи в інтересах ОСОБА_1 , зобов`язалася в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін, а клієнт зобов`язується оплачувати адвокату вартість наданих послуг (виконаних робіт) або вартість їх окремих етапів своєчасно в повному обсязі відповідно до умов договору (а.с.12-17). 
13 вересня 2023 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до вказаного договору, відповідно до якої сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором № 24/08/23 від 24 серпня 2023 року про надання правової допомоги складає 5000,00 грн. Сплата гонорару адвоката клієнтом здійснюється готівкою або на розрахунковий рахунок адвоката впродовж 5 (п`яти) календарних днів з дня виставлення адвокатом рахунку. Затвердили попередній розрахунок витрат за надання правової допомоги по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 : підготовка до подання позовної заяви, збирання доказів - 3 год., ціна за годину 500,00, сума 1500,00; консультація клієнта, вивчення судової практики зі спірного питання, визначення правової позиції, підготовка та написання позовної заяви ОСОБА_1 , підготовка додатків до позовної заяви - 3 год., ціна за годину 500,00, сума 1500,00; подання позовної заяви до суду, участь у судових засіданнях по справі за позовною заявою ОСОБА_1 - 2 год., ціна за годину 1000,00 грн, сума 2000,00 грн, всього 5000,00 грн. У разі зміни обставин справи, понесення додаткових витрат адвокатом або значного збільшення обсягу робіт по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 клієнт зобов`язується сплатити такі витрати адвокату на підставі виставленого рахунку впродовж 2 (двох) календарних днів (а.с.19). 
Відповідно до акту надання послуг з правової допомоги № 24/08/23-1 від 13 вересня 2023 року, адвокатом Литвиненко А.С. надано такі послуги: підготовка до подання позовної заяви, збирання доказів - 3 год., ціна за годину 500,00, сума 1500,00; консультація клієнта, вивчення судової практики зі спірного питання, визначення правової позиції, підготовка та написання позовної заяви ОСОБА_1 , підготовка додатків до позовної заяви - 3 год., ціна за годину 500,00, сума 1500,00; подання позовної заяви до суду, участь у судових засіданнях по справі за позовною заявою ОСОБА_1 - 2 год., ціна за годину 1000,00 грн, сума 2000,00 грн, всього 5000,00 грн. Загальна вартість робіт (послуг) склала п`ять тисяч гривень 00 копійок. Клієнт претензій по об`єму та строкам виконання робіт (надання послуг) не має (а.с.21). 
Як вбачається із довідки про розмір коштів, що отримані адвокатом в якості гонорару від 13 вересня 2023 року, адвокатом Литвиненко А.С. отримано 5000,00 грн (п`ять тисяч грн 00 коп.) в якості гонорару за надання правової допомоги ОСОБА_1 згідно договору №24/08/23 про надання правової допомоги від 24 серпня 2023 року відповідно до розрахунку, що міститься в додатку №1 до договору. Зазначена вище сума повністю перерахована готівкою адвокату (а.с.20). 
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. 
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату. 
Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності, юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи результат вирішення справи, судова колегія вважає, що позивачу мають бути компенсовані витрати, понесені на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, проте щодо суми стягнення судова колегія виходить з такого.
Обґрунтовуючи розмір витрат на правничу допомогу, представник позивача зазначає, що нею було витрачено 8 годин при здійсненні представництва інтересів ОСОБА_1 , в тому числі 2 год. витрачено на подання позовної заяви до суду, участь у судових засіданнях.
Враховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, судове засідання по справі було проведено без участі сторін та їх представників (а.с. 40), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених на оплату послуг з надання правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 3000 грн. 
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про судовий збір», з 01 січня 2023 року за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073, 60 грн.).
Згідно п.1-6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлюється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Таким чином, судовий збір, який підлягав до сплати за подачу апеляційної скарги в даній справі становив 1 610 грн 40 коп. (2684 грн х 0,4 х 150%).
За положеннями п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору за подачу позову до суду (що становив 1073 грн 60 коп.) та за подачу апеляційної скарги (1610 грн 40 коп.).
Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, з ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1073 грн 60 коп та за подання апеляційної скарги в розмірі 1610 грн 40 коп, а всього 2684 грн. 
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів задовольнити частково.
Змінити спосіб та розмір стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на утримання ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року з 1000 грн щомісячно на 1/4 частину з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
В частині позовної вимоги  ОСОБА_1 щодо визначення обмеження розміру аліментів, а саме в обмеженні розміру щомісячних аліментів 10 прожитковими мінімумами на дитину відповідного віку - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , в дохід держави судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 01 липня 2024 року 

Головуючий                                                        Ю.М. Мальований

Судді                                                                Н.П. Пилипчук

       В.Б. Яцина