Справа № 461/8923/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б. 
Провадження №22-ц/811/567/24                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. Провадження №22-ц/811/668/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
               31 липня 2024 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року та апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним проступком,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 2340 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., завдану вчиненням відповідачкою відносно неї кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.08.2023 року закрито кримінальне провадження №12020145080000197 від 08.08.2020 року відносно ОСОБА_2 за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та звільнено її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду і роз`яснено право звернення з позовом у порядку цивільного судочинства. 
Зазначає, що вина відповідачки у вчиненні вказаного кримінального проступку доведена матеріалами кримінального провадження, зокрема, що 07.08.2020 року, близько 18:00 год., відповідачка, знаходячись у дворі будинку по АДРЕСА_1 , раптово, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи негативні наслідки та бажаючи їх настання, умисно нанесла їй (позивачці) один удар правою рукою в обличчя, чим спричинила легкі тілесні ушкодження у вигляді синців навколо очних ділянках та садно у ділянці перенісся, які згідно з висновком експерта від 10.08.2020 року, відносяться до легкого ступеня тяжкості. 
08.08.2020 року позивачка зверталась до ТП м. Львова, де їй було надано необхідну медичну допомогу і рекомендовано звернутись за консультацією до нейрохірурга та зробити МРТ голови, що підтверджується довідкою №452. За МРТ голови та консультацію лікаря-рентгенолога вона сплатила 2340 грн., що становить завдану їй майнову шкоду. Також протиправними діями відповідачки їй завдано моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в 50000 грн. 
Моральну шкоду позивачка обґрунтовує тим, що вона перенесла великий стрес, страх за своє життя та здоров`я, адже відповідачка нанесла їй сильний удар в ділянку голови та вчинила умисний кримінальний проступок щодо неї, як особи похилого віку, тривалий час її турбували сильні головні болі, загальна слабкість, на обличчі були великі синці, які протягом більше двох тижнів не сходили, вона не могла вийти на вулицю, піти в магазин чи просто погуляти, оскільки соромилась за свій зовнішній вигляд перед знайомими та сусідами. Додає, що упродовж тривалого часу вона працювала у школі вчителем, тому серед знайомих є багато її колишніх учнів. Відповідачка не вибачилась перед нею, поводить себе зверхньо та зводить на неї наклепи. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 2340 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн., а всього 12340 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.
Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 – адвоката Петрик О.В. про здійснення розподілу (стягнення) судових витрат на професійну правничу допомогу – відмовлено.
Рішення суду оскаржили обидві сторони. 
Додаткове рішення оскаржила відповідач ОСОБА_2 .
Позивачка ОСОБА_1 оскаржила рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року лише в частині визначення розміру присудженого їй морального відшкодування, просить рішення в цій частині змінити, збільшивши розмір моральної шкоди до 50000 грн. 
Вважає, що при визначенні розміру морального відшкодування судом першої інстанції не в повній мірі враховано усі обставини справи, зокрема те, що на момент вчинення кримінального правопорушення їй виповнилось 86 років і раніше відносно неї ніколи не вчинялися подібні правопорушення, а також обставини, за яких було вчинено правопорушення, про які вона повідомила суду, даючи показання, як свідок.
Звертає увагу на умисний характер вчиненого відповідачкою діяння та негативні наслідки, які були тривалими в часі.
Наголошує, що відповідачка так і не вибачилась за вчинене, не з`являлась в судові засідання, хоча заявляла клопотання про допит її як свідка. 
На переконання позивачки, розмір моральної шкоди, визначений судом в 10000 грн., є недостатньо обгрунтованим і не відповідає тим моральним стражданням, які вона перенесла.
Відповідачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року в частині визначення розміру присудженого позивачці морального відшкодування, зменшивши його до 1000 грн., та скасувати додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2024 року, задовольнивши її вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу, пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено позивачці.
Вважає, що суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, не в повній мірі врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 15.12.2020 року (справа №752/17832/14-ц), щодо критеріїв визначення розміру моральної шкоди та положення ч.ч.2, 3 ст.23 ЦК України, безпідставно не врахував того факту, що в день виникнення конфлікту з сусідами тілесні ушкодження були нанесені й відповідачці та її матері, що підтверджено висновком експерта №1123 від 10.08.2022 року, згідно з яким, у ОСОБА_2 на час проведення судово-медичної експертизи виявлено синці на лівому плечі, лівому передпліччі, на правому стегні, садна на лівій кисті, на лівій гомілці. Вказані тілесні ушкодження утворились внаслідок контактів названих ділянок тіла з тупими предметами, могли виникнути 07.08.2020 року і відносяться до легкого ступеня тяжкості.
Відповідачка стверджує, що позивачка 07.08.2020 року в день виникнення конфлікту розмахувала металевою палицею, якою завдала їй та її матері тілесних ушкоджень, а також могла завдати собі тілесних ушкоджень. 
На думку апелянта, вказані обставини свідчать про те, що 07.08.2020 року дійсно мав місце не односторонній конфлікт з позивачкою.
Внаслідок того, що кримінальне провадження було закрито з нереабілітуючих підстав, відповідачка визнає факт заподіяння моральної шкоди позивачці в розмірі 1000 грн. з урахуванням усіх обставин конфлікту, який вона не провокувала. 
Вважає, що такий розмір морального відшкодування є розумним та домірним з огляду на кваліфікацію проступку – умисне легке тілесне ушкодження (ч.1 ст.125 КК України) та характер незручностей, які понесла позивач згідно позовної заяви (соромилась вийти в магазин), а також відсутність будь-яких доказів заподіяння моральної шкоди. 
Зауважує, що показання свідка ОСОБА_3 та самої позивачки слід оцінювати критично з огляду на те, що вони містять суттєві розбіжності та не узгоджуються з матеріалами справи, зокрема, в частині тривалості синців та наявності металевого предмета у позивачки, а також факту довготривалого конфлікту між сусідами. Тому вважає, що присуджене позивачці відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. є неспівмірним наданим позивачкою доказам та поясненням, не узгоджується з характером її моральних страждань.
Щодо вимоги про відшкодування майнової шкоди в розмірі 2340 грн. за проведення МРТ та отримання консультації лікаря-рентгенолога, то відповідачка наголошує, що позивачкою не підтверджено, що вказане обстеження було проведено внаслідок отриманого тілесного ушкодження, окрім того, вказане обстеження проведено після спливу шести днів від дати конфлікту, тобто після того, як минули його наслідки. 
З огляду на те, що відповідальність за ч.1 ст.125 КК України передбачена за легке тілесне ушкодження, що має незначні, скороминущі наслідки тривалістю не більше шести днів, а також враховуючи відсутність доказів причинно- наслідкового зв`язку між кримінальним проступком та проведенням вказаного МРТ, відповідачка вважає, що відсутні підстави й для стягнення витрат в розмірі 2340 грн. 
Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції взяв до уваги докази, які були подані позивачкою з порушенням строків, передбачених ч.2 ст.83 ЦПК України, зокрема, це докази з кримінальної справи відносно ОСОБА_2 .
Також зауважує, що суд, вирішуючи питання про стягнення судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп., в достатній мірі не врахував, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково – на 23,58%, тому судовий збір мав бути розподілений пропорційно до задоволених позовних вимог.
Відповідачка вважає, що відмовляючи у задоволенні клопотання їхньої сторони про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для їх стягнення з позивачки, при тому, що позов було задоволено частково. 
09.04.2024 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу протилежної сторони, заперечуючи доводи та вимоги відповідачки.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31.07.2024 року, є дата складення повного судового рішення – 31.07.2024 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідачки та залишення без задоволення апеляційної скарги позивачки з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони у справі є сусідами, між якими виник конфлікт з приводу користування прибудинковою територією за місцем їхнього проживання.
Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12020145080000197 від 08.08.2020 року, про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, ОСОБА_2 обвинувачується в тому, що 07.08.2020 року, близько 18:00 год., знаходячись у дворі будинку на АДРЕСА_1 , під час раптово виниклої суперечки, на ґрунті особистих неприязних відносин із ОСОБА_1 , діючи з прямим умислом, направленим на спричинення останній тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки та бажаючи їх настання, умисно нанесла ОСОБА_1 один удар правою рукою в обличчя, чим спричинила легкі тілесні ушкодження у вигляді синців навколо очних ділянок та садно в ділянці перенісся. 
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.08.2023 року (справа №465/5458/20, провадження №1-кп/465/216/23), за клопотанням захисника обвинуваченої ОСОБА_2 – ОСОБА_4 та з її згоди, закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12020145080000197 від 08.08.2020 року, про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. 
Звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. 
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди – залишено без розгляду.
Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно з висновком експерта від 10.08.2020 року №1110, складеним на виконання постанови інспектора сектору дізнання Франківського ВП ГУНП у Львівській області Зубрицького Н.М., у потерпілої ОСОБА_1 при обстеженні у ТП №1 м. Львова 08.08.2020 року було діагностовано: забійна параорбітальна гематома справа і зліва. Садна перенісся. На час проведення судово-медичної експертизи, у потерпілої виявлено синці в навколо очних ділянках, садно в ділянці перенісся. Вказані тілесні ушкодження утворились внаслідок контакту обличчя із тупим предметом, могли виникнути 07.08.2020 року і відносяться до легкого ступеня тяжкості. Судово-медичних даних про утворення тілесних ушкоджень у потерпілої внаслідок падіння на площину з висоти власного росту та спричинення їх власноручно немає.
Відповідно до довідки №425 від 08.08.2020 року лікаря ТП №1 м. Львова, ОСОБА_1 08.08.2020 року звернулась у зазначений медичний заклад з приводу забійної параорбітальної гематоми справа і зліва та саден перенісся і була скерована 10.08.2020 року на подальше лікування у поліклініку за місцем проживання, рекомендовано – консультація нейрохірурга.
З наданого обстеження магнітно-резонансної томографії (МРТ) встановлено, що 14.08.2020 року ОСОБА_1 звернулась у ТОВ «Медичний центр «Євроклінік», їй було проведено медичне обстеження та надано висновок: ознаки помірно вираженої церебральної мікроангіопатії. Інволютивні зміни ГМ.
Згідно з наданим фіскальним чеком ТОВ «МЦ «Євроклінік», позивачкою ОСОБА_1 оплачено 2340 грн., з яких: 2190 грн. – МРТ голови, 150 грн. – консультація лікаря-рентгенолога.
Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Зобов`язання із заподіяння шкоди – це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Відповідно до ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Водночас, закриття кримінального провадження, згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.
Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа, та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.
У постанові від 14 лютого 2018 року в справі №398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі №3-51гс14 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року в справі №648/2035/17.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в розмірі 2340 грн., суд першої інстанції виходив із того, що позивачка понесла витрати на судово-медичне обстеження в розмірі 2340 грн., з яких: 2190 грн. – МРТ голови, 150 грн. – консультація лікаря-рентгенолога, які підлягають стягненню з відповідачки.
Заперечення відповідачки про те, що позивачкою не підтверджено, що вказане обстеження було проведено внаслідок отриманого тілесного ушкодження, яке мало місце 07.08.2020 року, колегією суддів відхиляються, оскільки саме за рекомендацією травмпукту м. Львова від 08.08.2020 року було рекомендовано отримати консультацію в нейрохірурга та зробити МРТ голови, про що зокрема зазначено у висновку експерта №1110 від 10.08.2020 року. На спростування наведеного відповідач не надала жодних доказів. 
Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
За встановлених обставин, колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції про стягнення майнової шкоди, оскільки він є обґрунтованим належними та достатніми доказами і відповідає вимогам закону.
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Тобто суд повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц роз`яснено: «У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий».
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про заподіяння позивачці моральної шкоди, оскільки у зв`язку з протиправними діями відповідачки – нанесення тілесних ушкоджень, позивачка зазнала фізичного болю та страждань.
Такий висновок суду в повній мірі відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України.
Колегія суддів також погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування і вважає, що судом враховано характер вчиненого відповідачкою діяння, яке є умисним, особу потерпілої, яка є особою похилого віку, а також наслідки такого діяння – ушкодження здоров`я позивачки, які за ступенем тяжкості кваліфіковані, як легкі тілесні ушкодження, й те, що удар відповідачкою нанесено позивачці в ділянку обличчя.
На переконання колегії суддів, присуджене позивачці моральне відшкодування, за встановлених і наведених вище обставин справи, відповідає вимогам розумності і справедливості.
Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті і підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в цій частині немає.
Однак, в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню в дохід держави, оскільки позивачка звільнена від сплати такого відповідно до п.п.2, 6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України про те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно змінити, зменшивши стягуваний з відповідачки судовий збір до 257 грн. 66 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог позивачки (24%).
Що ж стосується апеляційної скарги відповідачки на додаткове рішення, то колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи встановлено, що у своєму відзиві на позовну заяву відповідачка повідомила про орієнтовний розмір судових витрат – 15000 грн., які вона очікує понести, включаючи усі стадії процесу, долучивши до відзиву лише ордер на надання правничої допомоги в суді першої інстанції адвокатом Петрик О.В., проте, до закінчення судових дебатів у справі стороною відповідача було зроблено заяву про подання доказів на підтвердження понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
30.01.2024 року відповідачкою подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл понесених нею витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн. та стягнення з позивачки таких витрат пропорційно до розміру позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.
До заяви відповідач долучила договір про надання професійної правничої допомоги від 22.11.2023 року, яким, зокрема, передбачено, що вартість послуг за цим договором становить 1000 грн. за одну годину надання правничої допомоги, а кількість годин та вид наданої правничої допомоги фіксується в розрахунку розміру правової допомоги та актах наданих послуг (п.п.3.1, 3.2, 3.3). Згідно з п.3.5 договору, оплата проводиться в спосіб, визначений законодавством, але не пізніше 3 (трьох) банківських днів після стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з долученим стороною відповідача розрахунком, вартість наданих правничих послуг у суді першої інстанції становить 9000 грн.: за ознайомлення з матеріалами справи та юридична консультація – 2000 грн. (2 год.); підготовка до написання відзиву – 2000 грн. (2 год.); складання та написання відзиву (в т.ч. готування додатків) – 5000 грн. (5 год.).
05.02.2024 року позивач подала заперечення, в яких вказала про необгрунтованість судових витрат, заявлених відповідачкою до стягнення. 
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Відмовляючи у задоволенні заяви відповідачки про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, керуючись ч.9 ст.141 ЦПК України, виходив із того, що даний спір виник внаслідок неправильних дій відповідачки, а тому, незалежно від результату розгляду справи, судові витрати відповідачки не підлягають відшкодуванню. 
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. 
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що встановлення факту заподіяння позивачці шкоди внаслідок вчинення відповідачкою протиправних дій, за які передбачено кримінальну відповідальність, не ототожнюється з діями, які визначені диспозицією вказаної вище норми цивільного процесуального закону, а заперечення проти позовних вимог позивачки та/або їх невизнання не можна кваліфікувати як неправильні дії відповідачки, притому, що факту зловживань цією стороною процесуальними правами під час розгляду справи в суді першої інстанції не встановлено.
Таким чином, додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених відповідачкою вимог про розподіл понесених нею витрат на правничу допомогу.
Ураховуючи наведені вище норми процесуального закону, складність справи та наслідки її вирішення, а також заявлення стороною позивача клопотання про зменшення цих судових витрат, колегія суддів вважає, що вартість правничих послуг за підготовку та складання відзиву на позовну заяву мало б становити 2000 грн.
За встановлених і наведених вище обставин, такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.
Таким чином, ураховуючи положення статті 141 ЦПК України та часткове задоволення позовних вимог позивачки, з останньої на користь відповідачки необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 1520 грн. (пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено). 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381 – 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави, змінити, зменшивши його до 257 гривень 66 копійок.
В решті рішення суду залишити без змін.
Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 1520 (одна тисяча п`ятсот двадцять) гривень.
В задоволенні решти вимог – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 31 липня 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                                                А.В. Ніткевич