постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
11 липня 2024 року
м. Київ
справа № 686/25682/14к
провадження  № 51-1717км23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                  ОСОБА_25 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,                        
засудженого                                     ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
захисника                                           ОСОБА_6 , 
прокурора                                          ОСОБА_7 ,                    
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду                      від 26 січня 2023 року у кримінальному провадженні № 12014240250000284 за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                          від 21 квітня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, та засуджено за ч. 2  ст. 286 КК (в редакції Закону від 24.09.2008 № 586-VI) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.09.2012 та остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Звільнено ОСОБА_5 від покарання за ч. 1 ст. 135 КК на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку з закінченням строку давності. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на її користь у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно 1150 грн та 50 000 грн.
Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і долю речових доказів. 
Місцевий суд установив, що ОСОБА_5 01 травня 2014 року близько 16:20, будучи позбавлений права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки згідно з постановою суду від 15.12.2012, керуючи автомобілем «ГАЗ 24»                        д. н. з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння та рухаючись із перевищенням дозволеної у межах населеного пункту швидкістю руху по АДРЕСА_2 в напрямку Хлібокомбінату, в порушення пунктів 1.3, 1.5, 2.1 (а), 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 11.3, 12.3, 12.4, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України (далі - Правила, ПДР) безпідставно змінював напрямок руху від одного краю проїзної частини до іншого, не переконавшись, що це буде безпечним та не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, при виникненні перешкоди для його руху, яку він міг завчасно виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, під час здійснення об`їзду не обрав безпечної дистанції та інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, та допустив наїзд на мотоцикл                                      «Дніпро МТ-10-36» д. н. з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , що призвело до його перекидання, внаслідок чого ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких помер цього ж дня о 18:30 в  лікарні.
Після скоєння ДТП ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що потерпілий ОСОБА_9 унаслідок отриманих тілесних ушкоджень перебуває в небезпечному для життя стані та позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, і що він сам поставив потерпілого в такий стан, маючи реальну можливість надати останньому допомогу, не вжив будь-яких заходів необхідних для відвернення небезпеки для життя потерпілого внаслідок його безпорадності та зник з місця події, залишивши потерпілого в небезпеці.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції у вироку в основу висновку про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення поклав суперечливі докази і не взяв до уваги його показання та показання свідка  ОСОБА_10 у судовому засіданні, а також дані протоколу слідчого експерименту проведеного за його участю під час досудового розслідування, лише з тих підстав, що вони суперечать та спростовуються іншими доказами у справі. 
Звертає увагу на те, що під час судового розгляду сторона обвинувачення неодноразово змінювала обвинувальний акт щодо місця зіткнення транспортних засобів і у вироку це місце зазначено приблизно, що також, на його думку, ставить під сумнів обґрунтованість вироку. Також вважає необґрунтованими висновки судів обох інстанцій в судових рішеннях про те, що в момент ДТП він перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки висновок експертизи від 31 липня           2014 року № 916 про виявлення у нього в крові етанолу в кількості 2,221 ‰                     є недопустимим доказом.
Дає свою оцінку усім зібраним доказам у кримінальному провадженні та вважає, що ані органом досудового розслідування, ані судом не здобуто жодних доказів, у тому числі належних, достовірних та допустимих, які би вказували на доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів та стверджує, що навпаки, усі зібрані докази свідчать про його невинуватість. Вказує, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги і в своєму рішенні формально зазначив про їх необґрунтованість.
З огляду на ці обставини вважає, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) тапідлягають скасуванню.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
У судовому засіданні захисник та засуджений підтримали вимоги касаційної скарги.
Прокурор заперечила проти задоволення скарги і просила залишити оскаржувані рішення без зміни. 
Мотиви Суду
Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок місцевого суду у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих правопорушень ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, яким цей суд дав належну правову оцінку.
Такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі: показань засудженого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , експертів ОСОБА_21 ,   ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , а також даних, зазначених у протоколах: огляду місця події від 01.05.2014 зі схемою ДТП та фототаблицею до неї, огляду речей (автомобіля та мотоцикла) від 01.05.2014 з фототаблицями; висновків експертів: від 11.06.2014 № 171-а, від 20.08.2014 № 2864/14-26, від 24.10.2014           № 1056/14-22, від 05.06.2014 № 240 (щодо тілесних ушкоджень виявлених у потерпілого ОСОБА_9 ), від 31.07.2014 № 916 (про виявлення в крові              ОСОБА_5 алкоголю у кількості 2,221 проміле). При цьому суд дав умотивовану оцінку показанням свідків   ОСОБА_24 (дружини засудженого) та ОСОБА_10 в суді, які пояснили, що зіткнення транспортних засобів сталося з вини потерпілого   ОСОБА_9 , який різко змінив напрямок руху мотоцикла вліво, та обґрунтовано їх відхилив, оскільки їхні показання суперечать показанням інших свідків та письмовим доказам зібраним у кримінальному провадженні.
Ретельно перевіривши усі зібрані в кримінальному провадженні докази місцевий суд дійшов переконливого висновку про те, що саме невиконання             ОСОБА_5 вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.1 (а), 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 11.3, 12.3, 12.4, 13.1 та 13.3 ПДР у вказаній ситуації призвело до дорожньо-транспортної пригоди та перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з її наслідками. Ці докази були зібрані у встановленому законом порядку, є послідовними, збігаються між собою в деталях, не містять істотних відмінностей та узгоджуються з висновками експертів у справі, тож підстав ставити під сумнів належність, допустимість та достовірність цих доказів у суду не було. Не вбачає таких підстав і суд касаційної інстанції. 
Вирок місцевого суду  ОСОБА_5 оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі засуджений посилався на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і просив скасувати вирок та  закрити кримінальне провадження через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення. Також просив апеляційний суд повторно  допитати свідків та дослідити докази у кримінальному провадженні. 
За приписами статей 404 та 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, а у разі необхідності й шляхом повторного дослідження доказів.
Зважаючи на законодавчі приписи, а також положення ст. 419 КПК цей суд  зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення, в ухвалі має бути зазначено підстави за яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Під час перегляду вироку апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, які є аналогічними тим, що наведені засудженим у касаційній скарзі,  встановив, що висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих правопорушень за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю належних та допустимих доказів зібраних у кримінальному провадженні.
Також цей суд у судовому засіданні 26 січня 2023 року заслухавши думки сторін  відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження  доказів у кримінальному провадженні, оскільки стороною захисту не було наведено передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав для їх повторного дослідження і ці докази були повністю та ретельно перевірені в суді першої інстанції, а незгода сторони захисту з їхньою оцінкою не є підставою для їх повторного дослідження (т. 5, а. к. п. 138-139).
З огляду на це доводи касаційної скарги засудженого про неповноту апеляційного розгляду є неспроможними.
Як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, дорожній рух становить діяльність із підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як в силу певних зовнішніх факторів (наприклад, завалів або поваленого дерева), так і в силу людських помилок, необережності, необачності, в тому числі й через порушення учасниками руху вимог ПДР. Тому на всіх учасників покладається обов`язок дотримуватися не лише чітко визначених вимог цих Правил, як то, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, яка склалася.
Згідно з цими вимогами водій під час руху зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР), а в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР). При цьому закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно від причин виникнення перешкоди, тому ці причини можуть бути пов`язані з будь-якими обставинами та умовами.
Визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є наявна в нього об`єктивна можливість виявити небезпеку та технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків.
Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 20 серпня 2014 року № 2864/14-26 у вказаній дорожній ситуації ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути зіткнення з мотоциклом (нерухомим), як шляхом застосування своєчасного гальмування так і шляхом застосування маневру безпечного об`їзду,  як при заданій швидкості руху автомобіля 70 км/год так і при допустимій швидкості його руху 60 км/год, а тому його дії в цій ситуації не відповідають вимогам пунктів 10.1, 11.3, 12.3, 12.4, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху і перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП (т. 1, а. к. п. 86-89). 
З урахуванням цього висновку експерта, а також інших зібраних у справі та досліджених судом доказів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що саме порушення засудженим вказаних вимог ПДР у даній дорожній ситуації призвело до ДТП і перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з її наслідками. 
Щодо доводів про недопустимість, як доказу висновку експертизи, яким встановлено, що на момент ДТП він перебував у стані алкогольного сп`яніння, то Суд зазначає наступне.
За правилами статей 86, 87 КПКдоказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих  Конституцією та законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокурором своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
З матеріалів провадження убачається, що 01 травня 2014 року заступником прокурора Хмельницького району для з`ясування чи перебував ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння на момент ДТП було винесено постанову про відібрання у нього зразків крові (т. 1, а. к. п. 35). 
Відібрання та дослідження зразків біологічного середовища ОСОБА_5 було проведено в цей же день і відповідно до вимог нормативних документів, які регламентують цю процедуру, в тому числі й згідно з «Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (в редакції, яка була чинною на момент вчинення кримінального правопорушення), затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2009 № 400/666, згідно з якими, у разі дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у визначених закладах охорони здоров`я.
Згідно з висновком судової медичної експертизи від 31 липня 2014 року № 916 в крові ОСОБА_5 було виявлено етанол в кількості 2,221 %о, що відповідає алкогольному сп`янінню середнього ступеня. В основу цього висновку покладено результат (дублікат) токсикологічного дослідження ОСОБА_5 від 06 травня 2014 року № 556 (т. 1, а. к. п. 36, 75). 
Отже, підстав визнавати цей висновок експерта недопустимим доказом Суд не вбачає.
Судовий розгляд кримінального провадження був проведений згідно з вимогами ст. 337 КПК, у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (т. 5, а. к. п. 1-8).
За правилами статей 50, 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Призначене ОСОБА_5 покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених у статтях 50 та 65 КК і є необхідним й достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів. 
Оскаржувані судові рішення за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено відповідні мотиви з яких виходили ці суди при ухваленні своїх рішень та положення закону, якими вони керувалися.
Під час перевірки цих рішень судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність, які би тягнули їх зміну чи скасування, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого колегія суддів не вбачає. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Залишити без задоволення касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року стосовно нього без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                            ОСОБА_25                        ОСОБА_3