ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 вересня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 728/804/24
Головуючий у першій інстанції – Роздайбіда О. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1045/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                     головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                     суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя Роздайбіда О.В.), ухвалене о 16 год. 07 хв. у м.Бахмач, повний текст рішення складено 27 травня 2024 року,
                                    В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 173,23 грн за період з 18 липня 2021 року по 22 березня 2024 року. Позов мотивовано тим, що позивачка з 01 лютого 2017 року по 17 липня 2021 року працювала у відповідачки продавцем продовольчих товарів. За період роботи з 2019 по 2021 рік заробітна плата їй не виплачувалась. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року стягнуто з фізичної особи-підприємця (далі – ФОП) ОСОБА_2 94 840,33 грн заборгованості по заробітній платі, яка виконана 22 березня 2024 року. За доводами ОСОБА_1 , затримка розрахунку при звільненні сталася виключно з вини відповідачки, період затримки є значним, при цьому вона не зловживала своїми правами. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 204 346,46 грн, однак із урахуванням принципу співмірності позивачка визначила його у розмірі 102 173,23 грн.
Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2024 року позов задоволено; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.07.2021 року по 22.03.2024 року у розмірі 102 173 грн 23 коп., судові витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000 грн, судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп. Рішення суду мотивовано тим, що позивачка обґрунтовано посилалася в обґрунтування вимог заявленого позову саме на редакцію ст.117 КЗпП України, яка діяла на час звернення до суду з позовом. Розмір середнього заробітку судом зменшено вдвічі, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.
В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою були пропущені строки звернення до суду, передбачені ч.2 ст.233 КЗпП України, і клопотання про їх поновлення вона не заявляла. На вказаний факт було наголошено в ході судового розгляду, але судом належної юридичної оцінки надано не було. ФОП ОСОБА_2 вважає, що в даному випадку для неї, як відповідачки, було б можливим застосування зворотної дії закону в часі, а саме норм ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду – залишити без змін. Позивачка вважає безпідставними посилання апелянта на пропуск нею строку позовної давності, оскільки спірні правовідносини виникли 17 липня 2021 року (саме в день звільнення ОСОБА_1 ), відповідно Закон України №2352-IX від 01 липня 2022 року не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності. Також вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги про пом`якшення або скасування юридичної відповідальності ФОП ОСОБА_2 , оскільки між сторонами існують цивільні правовідносини, до яких ст.58 Конституції України не застосовується. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що наказом ФОП ОСОБА_2 №1-К від 31 січня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01 лютого 2017 року на посаду продавця продовольчих товарів (а.с.14).
Наказом ФОП ОСОБА_2 №8-К від 17 липня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін згідно зі ст.36 п.1 КЗпП України (а.с.15 зворот).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року скасовано рішення Бахмацького районного суду від 30 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі і позов у цій частині задоволено; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 94 840,33 грн заборгованості по заробітній платі (сума зазначена без урахування сплачених з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів); вирішено питання про судові витрати; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін; змінено додаткове рішення Бахмацького районного суду від 14 грудня 2023 року шляхом зменшення відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги (а.с.5-13). 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зі ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 ) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 ) було передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19).
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх  доказами, встановивши, що розмір заборгованості ФОП ОСОБА_2 по заробітній платі ОСОБА_1 виплачено 22 березня 2024 року, посилаючись на редакцію статті 117 КЗпП України, яка діяла на час звернення позивачки до суду із позовом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахувавши при визначенні його розміру принципи розумності, справедливості та пропорційності.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про пропуск позивачкою строків звернення до суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За матеріалами справи встановлено, що заборгованість ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по заробітній платі була стягнута постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року. Виплачена вона була 22 березня 2024 року. Із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернулася 25 березня 2024 року, тобто в межах встановленого законодавством строку. 
Вказане узгоджується як з Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, так і з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про можливість застосування зворотної дії закону в часі.
Судом встановлено, що Законом України №2352-IX від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, було внесено зміни до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, зокрема текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зазначена редакція статті 117 КЗпП України діяла на час звернення ОСОБА_1 з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проте, станом на час виникнення спірних правовідносин між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 щодо належних працівникові сум (заборгованості по заробітній платі) редакція статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, не містила в собі вказівки щобо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. 
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). 
Статтею 50 ЦК України встановлено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ч.1 ст.51 ЦК України).
Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Виходячи з положень ст.55 Господарського кодексу України, фізична особа-підприємець – це одна з організаційно-правових форм суб`єктів господарської діяльності. Відповідно в даному випадку на ФОП ОСОБА_2 не розповсюджуються положення щодо зворотної дії закону в часі, а саме: норм ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить в тому числі стягнути на її користь витрати на правничу допомогу при розгляді справи в Чернігівському апеляційному суді.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.2, 8 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову – на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.
До відзиву на апеляційну скаргу позивачкою додано договір про правову допомогу від 20 липня 2024 року, відповідно до якого адвокат Ковалюх В.М. зобов`язується надати ОСОБА_1 консультаційні та юридичні послуги в справі №728/804/24 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в Чернігівському апеляційному суді. Пунктом 4.1. вказаного договору встановлено ціну за послуги в сумі 5000 грн.
Згідно з Детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, від 22 липня 2024 року адвокат Ковалюх В.М. в період з 20 липня 2024 року по день ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції надав ОСОБА_1 юридичні послуги відповідно до договору про правову допомогу від 20 липня 2024 року: вивчення та аналіз апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду від 22 травня 2024 року – 1 год. – 1000 грн; складання відзиву на апеляційну скаргу, її друк, виготовлення копій документів, надсилання відзиву відповідачу та подання відзиву до суду – 4 год. – 4000 грн, а всього 5 год. – 5000 грн.
Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера №55 від 20 липня 2024 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Ковалюху В.М. 5000 грн на підставі договору про правничу допомогу.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскільки позивачка підтвердила належними доказами понесення нею витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а відповідачка не заявляла про їх неспівмірність, то з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню зазначені витрати у розмірі 5000 грн.     
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                          П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 5000 грн.   
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                                             Судді: